Jókai Mór
Az elátkozott család

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-627-5

MOBI ISBN 978-963-387-628-2

TARTALOM

A haragvó Isten
Az Úr sátora
A kemény ember
Az első fejszecsapás
A gézengúz
Báró Kadarkuthy
A nagy szemfényvesztő
A kalábriai köpeny
A menyegző
A vallomás
A hálaima
Zörgeti a szél az ablakot…
Bajcsy uram kísértete
Valami van a levegőben…
A „Hyppocrene”
Aki utoljára nevet…
Tekintetes uram!
A puszta téren
Éji hangok
A furcsa ember
A veszett ló
Bajcsy alispán
A fellázadt fiú
A furcsa ember hagyománya
Végszó Az elátkozott családhoz

A haragvó Isten

Most kilencvenhat éve annak, hogy ez esemény történt.

Nem él már senki azok közül, kik ama napot élő szemmel látták, még akik azon évben születtek is, rég a sírokban feküsznek mind, de a nap emléke ünnepül maradt a késő unokákra s mindazokra, akik ama város kapuin belül laknak, melynek a közelmúlt évek újabb históriai nevet adtak.

Mikor e nap megvirrad, minden lélek, minden felekezet, úr és szegény, bűnös és szenvedő, igaz és boldog, istenéhez siet, háromszor látogatja meg a templomot aznap, böjtöl, imádkozik, abbahagy üzletet, mulatságot, pörpatvarkodást, s az ateista, kinek szemei nem keresték az égben az áldások istenét soha, megdöbbenve emlékezik a rettenetes Istenre, kinek ott alant a föld alatt is van birodalma, onnan szólal meg azok ellen, kik büszkeségük emlékeivel beépíték a földet.

Szép, csendes lanyha éjszaka volt, amilyennel a mi békességes kis városunkban keveset szoktak törődni. Éjfél körül itt már minden ember alszik, kivált a rosszhírű tizenkét órától egyig; ekkor még az éji őr sem jár az utcán, mert a kísértetek ráijesztettek. Egyszer egy vakmerő éji őr azt a hallatlan bátorságot vette magának, hogy az éjféli órára is el merte mondani a verset; de az a rettentő eset történt vele, hogy valami láthatatlan lélek valami kitalálhatatlan helyről, bizonyosan a föld alól vagy a kriptaajtóból visszakiáltá rá, amit mondott, még pedig amint ő szépen érthetőn kiáltá:

“Tizenkettőt vert az óra. Ember vigyázz ezen szóra!” – a gonosz kísértő megfordítva kiáltá azt neki vissza: “Aró za trev tőtteknezit. Arósz neze zzágyiv rebme!”, ami nyilván nem telhetett ki mástól, mint valami pokolbeli kóbor szellemtől, és ezért a tizenkét órát a mi kis városunkban többé nem szokás kiáltani. Azonkívül pedig mindenki nyugton alszik a maga kapuin belül, s ha a nagy csendességben mégis úgy ugatnak a házőrző ebek egyik utcáról a másikra felelgetve, az az ő magánügyeikhez tartozik.

Lámpásnak még híre sincs abban az időben, csupán a Dunapart mellett látni mintegy tizenkét pislogó mécsecskét: azok ott a sorba felállított kálváriai stációk rácsain belül égő lámpácskák, miket kegyes hagyományok tartanak ébren, s mik úgy látszanak reszketni abban a nagy sötétségben, kivált ha egy ellenséges szellő végigfuvall a parton.

A Duna vizén, a sziget orra felett egy sor fekete malom bujkál egymás háta mögött, egypár közülük erősen kelepel, mintha félne csendesen maradni a puszta víz hátán ilyen sötét éjjel.

Igen-igen nagy távolból hallani valami végtelenül szomorú, aggasztó hangot, amiről gyermekkoromban mindig azt hittem, hogy valami közelgő rosszat jelenthet, mert sohasem láttam színről színre, mi adja azt a hangot; valami útra kelt gabonáshajó tárogató tülke az, mely két-három mérföldnyi távolból hangzik ide; ha a város alatt fújnák meg, minden ember kiugranék ágyából, kifutna az utcára, és azt kérdené, hogy mi történt.

Pedig sokkal jobb volna, ha az csak a tárogató hangjára történnék.

Az órák egyet ütöttek, sorba mindegyik toronyban; a fiatalabbak siettek megelőzni az öregeket vékony csengő hangjaikkal, a vén Szent András öreg harangja magának tartotta fenn az utolsó szót, úgy kondítá rá mély, tekintélyes hangján az “egyet”.

Az éji őrök megint megkezdték körjáratukat; csak az óraütésre vártak. Talán mondák is magukban, milyen sokáig zúg az ütés után még a harang. Nem is akar elmúlni ez a zúgás, sőt erősödik még, mintha valami erős vihar hangja volna az, pedig hiszen szélcsend van; meleg, lanyha éjszaka van, és mégis olyan hidegen jár keresztül ez a zúgás annak a szívén, aki azt meghallja.

Egyszerre megrázkódott a föld az ő terhei alatt.

Nem mondta senkinek: “Legyetek ébren!”, nem külde mennydörgést, vakító villámot, csak egy mozdulattal tudtul adá, hogy él. Hogy ébredt fel mindenki egyszerre legédesebb álmából, hogy rohantak ki csöndes házaikból az emberek! Öltözetlen, készületlen, csak ahogy ágyaikból felszöktek: hogy feledték házaik ajtait nyitva, és rohantak a piacokra, és kérdezék egymástól: “Mi történt?” Óh, irgalmas isten, ki tudna erre felelni?

A föld folyvást reszketett, mintha valami borzongató láz gyötörné belül, egyes apró lökéseket érzett minden ember maga alatt, mintha nagy gonosz óriások akarnának fejeikkel keresztültörni a földön, hogy a két Duna folyamban ezer meg ezer szökőkút gyanánt lövellt fel egyenesre a víz, s a megbomlott toronyórák újra meg újra ütötték az egyet.

Aközben ama bántó süketes szélmoraj, az az ismeretlen hang, mely mintha mérföldekről jönne, s mégis egészen közel volna, körül és alant és mindenütt! – folyvást tompa búgással tölté be a levegőt, anélkül, hogy valaki tudná, merre lehet előle menekülni.

A házi ebek riadtan futottak végig az utcákon, megállva, hogy visszaüvöltsenek az elhagyott városra; elvadult macskák szökdeltek egyik tetőről a másikra, s a zúgó légben felriadt galambok, verebek és vércsék csoportosultak, félénken kerülgetve a toronytetőket.

És a föld minden állatai között legrémültebb volt az ember. Amazok csak a halál leheletét érzék, de ez tudta, hogy itt Isten van közel; őt a reszkető föld nemcsak sírjára emlékezteté, hanem ami még azon alul van. – Mi lehet még a síron alul? – Mindenki sápadtnak látta a mellette állót, elhagyta az ész és a bátorság a lelket, mindenki érzé, hogy itt az emberi kéz hatalmának vége.

Megküzd az ember a tűzzel, a viharral, nyerget vet a hullámzó tenger hátára, csatába száll minden elemmel, csatába önmagával; – de ha az élő föld haragja támad ellene, mivel védje magát?

A föld egyre rázkódott, a zúgás egyre hallatszott, mint valami szétpattanni készülő katlan forrongása, s időközönkint, ha a vízirányos vibráció erősebb rengésben tört ki, meg-megkondultak egyszerre minden toronyban a harangok; a nagy, vastag ércharangokat úgy rázta a vész, mint apró csengettyűket.

A rémes harangszóra hirtelen egy kétségbeesett remény szikrája kapott a zsibbatag szívekbe: “Az Isten hívogat bennünket. A templomba! A templomba!”

Az egyházak ajtai feltárultak, a nép betódult, aki nem fért be, ott künn térdepelt le a lépcsőkön, az utca kövezetén, s belevegyíté énekét a szent boltozatok közül kihangzó zsolozsmába. Oh, az emberek olyan jó énekesek, mikor meg vannak rémülve!

De az énekhangon is keresztül tört a föld alatti zúgás, az a hangváltozás nélküli pokolbeli zenekíséret, az éneklők saját szavaikon keresztül hallák azt, átjárta a szívet, a lelket, s beteggé tette az embereket. Gyönge nők, öreg emberek ájuldozva, szédelegve hagyták oda a templomot, s künn lefeküdtek a kövezetre, a többiek éjnek éjszakáján énekelték tovább a bűnbánó éneket:

“Uram, bűneink sokasága…
…Irgalmazz nékünk!”

Hajnal felé ama bántó zúgás lassankint elcsendesült, a vele küzdő szent énekhangok mindinkább erőt látszottak rajta venni, végre egészen elenyészett, vele együtt a föld rengése is: csak néha koronkint, egy percre rázkódott még meg a föld, mintha az ég és csillagok mindannyiszor valami rettentő gondolatot szóltak volna hozzá, mitől összeborzadt; végre az is elmúlt. Az éj szürkülni kezdett, az ég világosodott; a szorult keblek terhei enyésztek. A nép egy része hazatért házait meglátni, családját összekeresni, a többi “hozsannát” énekelt a templomokban.

Amint a kelő nap világa át kezde törni a magas templomablakokon, elhalványítva az oltár gyertyáit, mik eddig gyér világot vetének a roppant teremben, megtért a bizalom is a szívekbe, az a jótékony érzés, mi átélt veszély után foglal helyet a lélekben; egy fiatal szerzetes fölment a szószékbe, s beszélni kezde malasztos dolgokat a néphez.

Egyszerűek, keresetlenek lehettek e szavak, ahogy azok egyenesen a szívből jőnek, de jól esett hallani azokat a hivőknek, az ajkak úgy mondák utána némán az imát.

A pap elvégzé beszédét, kimondta az áment. Hallatszott utána az a templomi sóhaj, mi ezrek fohászából származik egyszerre… E pillanatban, mintha mennydörgő szekerek rohannának végig a föld mélyében, egy hömpölygő dördülés futott végig a város alatt; a föld színe az elmúlt reszketés helyett egy irtóztató taszítást kapott alulról, s azon percben lehullottak a tornyok a földre, egy irtóztató roppanás hangja tölté be a levegőt, a legmagasabb épületek mennydörögve dűltek össze, a kábító zuhanatban az utolsó órát üték a messzehajított harangok…

Azután csendesség lett ismét.

Másfélezer ember feküdt halottan az összedűlt templom romjai közt; ajkaikon a kimondott ámennel, szíveikben a bűnbánat igazi keservével. Nem halhattak volna meg üdvösebb pillanatban.

Csak a prédikáló szerzetes maradt életben egyedül.

Az emberek meg voltak némulva, elveszték a segélykiáltás hangját, elfeledtek beszélni. Nem volt, kit hívni segélyül. Maga az Isten háza is romban feküdt.

Futottak tébolyodott zavarban az utcákon végig szótlanul; egy-egy futó némber hurcolt maga után kezénél fogva valami elkapott gyermeket, kit tán fiának vélt, véres fejű ősz emberek tántorogtak erőszakosan kapaszkodva izmosabb férfiak ruháiba; perc múlva megint vissza azon az utcán ugyanazon alakok, a gyermeket hurcoló nők, a véres ősz emberek, a lihegő férfiak. A várost mindkét oldalról víz fogja körül, nincs hová menekülni.

Másodszor újra hallatszott a futó hömpölygő dördülés a föld alatt, amint morogva gördült végig és mindig közelebb, mintha feljebb jönne. Messziről lehete látni a rém közeledését; amerre elhaladt, az élőfák meghajták előtte fejeiket, jobbra-balra a földet csókolva sudaraikkal, s mikor a város alá ért, a futó népek elestek taszítása miatt: aki állva maradt, azt lábnyi magasra hányta fel a rejtelmes erőszak, s ismét ment tovább hömpölyögve, zuhogva, az élőfák jobbra-balra hajlongtak útjában, kivált azok a hosszú sor jegenyék ott a füzes sziget partján mint bókoltak előtte egész a fekete víz színéig, mely oly ijedten látszott hullámzani előttük.

A félelem csodái egyre szaporodtak; a kálvária melletti apró házak között egyszerre több helyen tűz ütött ki; néhány bátor férfi, aki oltani sietett, borzadva vevé észre, hogy a kutakból egyszerre kiapadt a víz, a veder valami magasra feltorlódott kavicsos homokba ütődik, s a belvárosi kutakból is valami forró párázat kezd felszűrődni, aminek olyan fojtó sárvíz szaga van. A legnagyobb iszonyat végre a megyeház utcáján adá jelenségét, ahol a föld keresztben megnyílt, át a házsorokon, egy erős kőépület kapujánál közepén ketté vált, s amint egy perc múlva a rémületes látvány összecsukódott, a szétszakasztott házat úgy nyomta ismét össze, hogy a nyílásba szorult gerendák mind az ég felé meredtek, a támadt nyíláson át pedig valami forró, nyúlós, fekete sár önté el messzire az utcát.

– Elsüllyed a város! – ordíták az emberek. – Fussunk a Dunára! – A föld nem adott többé menedéket, a vizekhez kellett folyamodni.

– Fusson a malmokra, a hajókra minden ember! A város elsüllyed.

A partokra siető népre ott várt a legnagyobb rémület.

Az Öreg-Duna, ahogy itt a Csallóköz-szöget képező folyam szélesebb karját nevezik, a város alatt ismét két ágra szakad, s éppen átellenben a várossal egy kisded szigetet képez. A keskenyebbik ág a város és a sziget között folyik el: ezt szokták kikötőül használni, itt van télen a malmok réve és a repülőhíd, a hajótömő műhelyek, a halászok bárkái.

A menekülést kereső nép megrettenve látá, hogy a Dunának e keskeny ága nincs többé; a háborgó föld úgy felemelte annak medrét, hogy a víz a szigeten keresztül a szélesebb ágba futott át, s a város előtt nem volt más, mint egy nagy zátonyos mocsár: az eltűnt folyamág titokteljes medre, az évek előtt elsüllyedt hajók romjai, elveszett vasmacskák, elsüppedt málhacsomagok, rémletes tárgyak, mik évek óta a vizek éjszakájába voltak eltemetve, álltak ijesztőleg a napfény csodájának kitéve; a meder közepén valami kettős boltozatos kőfal maradványa: tán a sokszor emlegetett alagút romjai… és a kikötőbeli hajók, a halászbárkák, a malmok, a repülőhíd mind a vízfenék zátonyain ültek megrémült lakosaikkal, kik bámulva tekintének az alóluk elfutó víz után, mely harsogva húzódott folyvást odább.

Ez a bámulatos látvány, mely több csodát mutatott a szemnek, mint amennyit az emlék össze bírna szedni, így tartott két-három percig; akkor egy új földhullámzás a túlsó Dunaág medrét emelte föl, s ismét a keskenyebbet süllyeszté alá.

A roppant víztükör zúgva rohant vissza egy perc alatt az elhagyott mederbe, mint egy átlátszó hegylánc, a közbeesett szigetet el látszott seperni gátjaival és jegenyesoraival együtt, a jégtörők karóit széttörte, mint gyermekjátékszert, s amint a sziget gátjaiban megütődött, felemelte tajtékzó gerincét, mintha el akarná azt nyelni, s azzal lecsapott a túlsó mederbe.

A partra gyűlt tömeg rémült ordítással veté magát vissza a városba, az omladékos utcákba, a tátongó földre a hullámcsapás elől, míg az harsogva, tombolva tölté meg keskenyebb medrét, felkapva a zátonyon ülő hajókat, malmokat örvénylő árjaiba, s letépve azokat vastag horgonyköteleikről, ragadta magával túl az elsepert vízgáton, bevitte a városba, odatolta az utcák közepére, odavagdalta a házak szögleteihez, odacsavargatta köteleiket a közkutak rácsozatához, a szentszobrok lábaihoz, s azután ismét oly sebesen, ahogy jött, zúdult vissza, a piac közepén hagyva az odáig vitt hajókat, malmokat, felforgatott dereglyéket, s ragadva magával, kiket útjában elkapott.

Egy halálkiáltás hangzott a meglátogatott város utcáiról az éghez.

A kétségbeesés visszakapta szavát. – Nem volt menekülés. Az emberek nem láttak szabadulás után, nem futottak többé; hanem összebújtak meghunyászkodva, megsemmisülve és kiáltozák Isten nevét, míg alattuk a föld rengett, körül a hullám csattogott, s a föld repedésein kirohanó forró lég bőgve tört magának utat, undok posványt és forró ércolvadékot túrva ki maga körül…

Óh, én Uram és Istenem! De erős a te ostorod, midőn haragodnak dicsőségét megmutatod a te földi férgeidnek!…