Nemere István

Veronika könnyei

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-558-2

MOBI ISBN 978-963-387-559-9

TARTALOM

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

1.

Nika, Nika, Veronika,

mondd meg hát, hol van a hiba?

Nika, Nika, Veronika,

Itt nem segít a technika

Az együgyű kis dal a maga fülbemászó melódiájával átlibbent a folyó fölött. A túlparti házak ablaka mind nyitva volt. Még nem jött el a nyár, legalábbis a naptár szerint. De már majdnem olyan meleg volt, mint júliusban.

Nika már csak azért is kedvelte ezt a dalt, mert mintha róla szólt volna. Ő is Nika – Veronika. A fasorban ment éppen, hosszú pórázon vezette Mellát. A kutya minden fánál megállt, hosszan szagolgatta, aztán továbbment. Nika néha utolérte, sőt el is ment mellette. Utánaengedte a pórázt, de biztos lehetett benne, hogy a koromfekete állat máris ott fog ügetni mellette. Mella sohasem maradt le, tartotta a lépést.

Nika, Nika, Veronika

Minket nem érhet kritika…

A hídhoz közeledett már, mire elhalt a dal. Méhek zümmögtek az egyik kerítés mellett. Egy hársfa vetett méretes árnyékot, ott már hadseregnyi kis mézgyűjtő szorgoskodott, a levegőt betöltötte furcsa neszezésük. Mella megállt, felnézett, aztán okos szemét Nikára vetette, mintha kérdené: ezek kik és mit csinálnak? De nem várt válaszra, ismét felvette a lány ritmusát és lába mellett haladt, fegyelmezetten.

A póráz üresen lógott, Nika és Mella lassan mentek. Összetartoztak. Fél éve volt Mella Nika kutyája – hogy azelőtt hol élt az állat és milyen sora volt, teljes homály fedte. Egyszercsak felbukkant. Éhes volt, kilátszottak a bordái, a szemetestartályokat kerülgette. Valaki szólt nekik telefonon, kimentek érte. Azóta Mella Nikánál lakik. Testőrként kíséri mindenhová, pedig nem egy őrző-védő fajta. De lehet rá számítani és ördögszerű, koromfekete szőre, a belőle kivillogó fenyegető tekintete elriasztja az esetleges támadókat.

Nika most elvált a folyótól. Nem ment fel a hídra. Kivárt két teherautót, ezek a ruhagyár felé haladtak, aztán a kutyával átvágtak az úttesten. A város széle már nem volt messze. Hol korán reggel, hol ebéd után jött erre Nika, attól függően, délelőttös vagy délutános volt. Néha kerékpár nyikordult alatta, ilyenkor Mella lihegve ért a célba. Máskor meg gyalog sétáltak szép lassan, kényelmesen. Mint most is.

A város mögöttük maradt. Néhány elhagyatott gyártelep, majd egy működő üzem mellett mentek el. És akkor már hallották a kutyaugatást. Talán szagot kaptak az ebek? Vagy máshonnan érezték Nika közeledtét. Persze az is lehet, hogy egyik rákezdte még korábban, aztán a többiek is átvették. Már csak unalmukban is. Hiszen nincs mit csinálniok, hát unatkoznak.

Már az üres térségen haladt. Itt gaz nőtte be a terepet. Nagyon nagy volt a terület, még egyszer akkora telepet is állíthatnának ide. De hát nem, volt erre pénz, aminthogy most sincsen. Nika azonban nem hagyta, hogy gondolatai errefelé vigyék, elege volt egyelőre az efféle gondokból. Minden gondból.

A dalt sem hallotta már, a melódia rég elenyészett még ott a folyóparton. Mella is érezte barátai szagát, húzta a pórázt, sebesen szaladt volna a drótkapuhoz. Itt volt egy földút és a kapu előtt kicsit kiszélesedett a térség, amit Nika és társai nagyképűen „parkolónak” szoktak nevezni. Ebből csak annyi volt igaz, hogy a néha kutyáért érkezők itt hagyhatták járművüket. Ha viszont esett az eső, nagy tócsák éktelenkedtek. Ezek olykor elriasztották az ügyfeleket.

Veronika farmerban, rövid barna hajjal, nyári blúzban állt meg a kapunál. Egyik edzőcipős lábával kitámasztotta az ajtót, lehajolt, Mella pontosan érezte, mi következik, és amikor kikattant a póráz csatja, már vágtatott is. Hátra az udvar felé, ahol a ketrecek hosszú sora állt. Tetejüket ilyenkor irgalmatlanul sütötte a nap. Szerencsére elég sok fát ültettek el szerte mindenfelé, majdnem minden ketrec árnyékban volt.

Az irodaépületben elsőre a Dokiba botlott.

Az idős férfi éppen egy középkorú házaspárral beszélgetett. Akik egyszerű pórázon egy kis barna kutyát vezettek kifelé. Mella elment mellettük, ügyet sem vetett az idegenekre. Ezt a barna kutyát a jelek szerint eddig sem kedvelte, a Dokinak meg csak a farkával intett és már ott sem volt. Veronika nem nézett utána. Jó helyen van már.

– Sok örömük lesz benne, meglátják. – így a Doki öreges hangján, és megtorpant. Nem szándékozott egészen a kijáratig kísérni a vendégeket. Már nem kenyere a hosszas gyaloglás, mondta az a mozdulat, amellyel megállt. A házaspár szeme folyton a kutyán volt, már csak azt látták.

– Gyere, kicsim – mondta az asszony. A férfi elköszönt a Dokitól és máris mentek. Talán boldogan. Hiszen lett kutyájuk. Amelyről – remélte Nika – elég sokáig ábrándoztak, míg elszánták magukat és eljöttek ide a menhelyre.

– Szia, Doki.

– Szia, kicsi Nika – az öreg állatorvos mindig így nevezte a lányt. Szakálla torzonborz, orra hegyes, régimódi szemüvegét most vette le és a zubbonya zsebébe rejtette. Aztán csodakék szemével „kicsi Nikára” pillantott. Aki nem is volt olyan kicsi. A lány huszonnégy éves korára alaposan megnőtt. Magas volt, nem túl karcsú, inkább telt. Barna haja néha, teljes napfényben szőkésnek látszott. A szeme is sötét volt, de zöldesbe játszó világosbarna. „Akár a jó kutyák szeme”, mondogatta néha az öreg.

Nika pedig a hetven felé közeledő, kissé görnyedt férfit látta maga előtt. A Doki igazi neve Filip Ulmer volt. Mesebeli törpének látszott őszes szakállával, alacsony termetével. Maga is tudta, hogy így néz ki és olykor a hatást fokozandó bojtos piros sapkát tett fel, ami ellenállhatatlan nevetést váltott ki mindenkiből, aki csak látta. A Doki rég befejezte a praxist, most csak félállást vállalt az állatmenhelyen. Nem tudott volna otthon ülni tétlenül, mondogatta. Itt napi négy órában elszöszmötölt és talán ritkábban jutott eszébe a felesége, akit hat évvel korábban kísért ki a temetőbe. És talán az a kis pénz sem jött rosszul a nyugdíja mellé, amit itt kapott a menhelyi alapítványtól.

Megkövetelte, hogy Nika tegezze őt. Aminthogy tegeződött Donnával is, aki sokáig dolgozott itt, de nemrégen férjhez ment és azóta Nika egyedül vezeti a menhelyet. Nincs könnyű dolga, és a Dokinál jobban ki látná ezt? Jönnek néha az önkéntesek az állatvédelmi egyesülettől is, de azok inkább ötletszerűen bukkannak fel. Amikor van egy kis idejük.

– A huszonhármasnak valami baja van – mondta Doki jellegzetes mély, rekedtes hangján.

– És nem tudod, mi?

– Nem eszik, csak lógatja a fejét. Sok minden baja lehet.

– De leginkább pszichés a dolog – mondta ki Nika, amire a Doki is gondolt. Az öreg csak bólogatott, majd az iroda ajtajára intett: – Bent az asztalon van a pénz, amit ezek adtak a kutyáért. Meg egy csekket is hagytak itt.

– Az jól jön, mert közeledik a villanyszámla fizetésének ideje. A vizesek nem hoztak számlát?

– Még nem, de legkésőbb holnap jönnek, meglátod.

Aztán a Doki szedelőzködni kezdett. Valahol hosszan ugatott egy kutya, az öreg fülelt, majd táskájáért nyúlva megjegyezte:

– A tizenhetes. Nyugtalan, de nem lázas. Majd nézd meg később őt is. Ha valami van, itt vagyok tíz perc alatt, tudod.

– Tudom, Doki, Menj csak.

Az öreg állatorvos nem lakott messze. Nika már járt nála egyszer vagy kétszer. Azokban a nem túl magas társasházakban van szerény kis lakása, amelyek ott magasodnak a folyóparton. Gyalog negyedóra, de az öreg egy majdnem vele egykorú régi autón jár, amelynek ma már a márkáját sem ismerik fel a legtöbben. A telefonszáma pedig ott volt az irodában, egy nagy papírlapon, feltűnően. No és Nika fejében.

Megvárta, míg a Doki lement, aztán Nika hátrament a ketrecekhez. Kétoldalt embermagas fémhálós ketrecek álltak, egyik oldaluk tömör vastag fából készült és tetejük is volt. Az egyik oldalt a reggel felkelő nap sütötte meg, a másik ketrecsor meg délután és alkonyatkor kapott napot. A legnagyobb déli melegben mindegyik árnyékban volt. Szerencsére valaha régen elég sok fát is ültettek el a telepen. Nika úgy hallotta, hogy emberemlékezet óta itt mindig kutyamenhely volt. Ő még csak három éve dolgozott itt, közben végezte el a szükséges tanfolyamokat. Nem jött zavarba, ha beteg állat került a keze alá, bár állatorvosit nem végzett. Megtanulta az állatápolás alapjait, a menhely könyvelését is elvégezte és bárkinek tudott tanácsokat adni a kutyák tartásával kapcsolatban. Mégis, valahogyan elégedetlen volt. Talán azért mert a Skorpió jegyében született…? Soha nem volt neki elég az, amit elért. Mindig többre vágyott, tenni akart.

Most mégis öröm volt a szívében. Mert ahogy felbukkant a ketrecsor között, mindenfelől örömmel ugattak rá. Farokcsóválással üdvözölték. A szaga minden itteni kutyának egyértelmű volt. Jót jelentett. Hiszen Nika volt az, aki itt kezelésbe vette őket amikor idekerültek, sokszor kiverten az otthonból, elveszve, csavarogva és majdnem mindig éhesen, sérülten, fázva. Bárki hozta is őket ide, vagy a Doki, vagy Nika volt az első, aki normális hangon szólt hozzájuk. Akitől nem kellett félni – de azért eleinte mégis féltek. Csak később szokták meg a hangjukat, az érintésüket. A szagukat. A belőlük sugárzó érzést.

Mella is ott volt, de ritkán ment végig a ketrecek előtt. Ne irigyeljék őt a barátai. Különben is, ez volt az első kiengedési, futkosási időszak azon a délutánon. Nika a kutyákra nevetett:

– Szevasztok, kutyák!

Volt, amelyik boldogan felüvöltött, de olyan is akadt, amelyik haragosan ugatott. Ez már a sétát sürgette.

Messze volt még a délutáni etetés ideje. Veronika elővette a kis céduláját. A páratlan oldali ketrecek közül kilencnek a száma szerepelt rajta. Voltak már ott áthúzások is. Hiszen időközben olykor változtak a ketrecek lakói, és nem minden kutya fért meg a többiekkel. Most a lista szerint ment és a cédulán szereplő ketreceket nyitotta ki. A kutyák azonnal kirohantak, boldogan rohangásztak össze-vissza. Veronika szájába vette az ujját, füttyentett egy hatalmasat – mire az egész banda megindult feléje. Csaknem ledöntötték a lábáról. A többi ketrecben maradt állat féltékenyen és haragosan üvöltött és fülsiketítően ugatott. „Mi mért nem mehetünk?” – kiáltozták, legalábbis Veronika pontosan értette, hogy ezt „mondják”. – Nyugalom, majd rátok is sor kerül – mondta, de persze nem figyeltek rá. Rohant hát hátra a füves térségre, ahol az állatok már vadul rohangásztak.

Azon a délutánon ezt még háromszor ismételte. Négy csoportra osztották a kutyákat a Dokival, így aztán megúszták a sétáltatást konfliktusok nélkül. Ma sem verekedtek össze, és nem volt semmilyen komolyabb incidens. Egy-egy rámorgás, fogmutogatás, acsarkodás persze megesett, különösen a fiúk között. Nika talán ezért is kedvelte jobban a lányokat. Persze gyakrabban kerültek ide kankutyák, mint szukák.

Esteledett, mire beterelte az utolsó ebet is a maga ketrecébe. A bejárat fölött tenyérnyi kis fekete táblára krétával írták az éppen benne lakó kutya nevét. De volt, ahol név helyett csak egy „X” árválkodott. Meg a dátum, amikor odakerült az állat, amelynek a nevét sem tudták. Volt néhány sebesült kutya is, ezeket a Doki nap mint nap ellátta.

Miután végzett a sétákkal és játékkal, bement az iroda mögötti raktárba és előkészítette az etetést. Nagy zsákokból kicsiny műanyag tálakba rakta szét az ételt és a legközelebbi ketreccel kezdte. Az ajtó melletti kis lapos nyíláson tolta be az ételt. Aszerint, mekkora testű állat lakott valamelyik ketrecben, kicsi, közepes vagy nagyobb tányért töltött meg a konzervétellel. Hetente kétszer húskonzervet is bontottak, de ahhoz szüksége volt még egy segítőre. Az állatok, amint megérezték az ennivaló szagát, látszólag teljesen megőrültek. A sétáltatás mellett életük másik fontos eseménye volt a napi egyszeri nagy etetés. Igaz, reggelente kaptak egy kis tejet is. Már amikor Nikának sikerült tejet szereznie. Most jutott eszébe, hogy holnap korán reggel mehet a kocsival a tejgyárba is.

Végigjárta a ketreceket, és mindenkinek jutott ennivaló. Persze, mire az utolsó ketrecekbe vitte a karján egyensúlyozott tálakat, az elsőre etetettek már régen túl voltak és akkor meg azért ugattak. Az etetés végén fogta a nagy kannát és ment ketrectől ketrecig, a kis ketrec rácsaiba akasztott fémtálakba öntötte a vizet. Ittak farkcsóválva, türelmetlenül, vagy éppen lassan, élvezve.

A nap lement, szürkület lepte el a város fölötti eget, amikor végzett. Fáradtan ballagott visszafelé. Hallotta, hogy odakünn megtorpant egy kocsi, lekapcsolták a motort. Kinézett az iroda ablakán. Még adminisztrálnia is kell majd, jutott eszébe az íróasztalra pillantva. Egyre több a be nem könyvelt számla, ha az önkormányzat küldene egy ellenőrt, vagy netán az adóhivatalé, akkor neki annyi… Nyelt egyet és kiment az épület elé.

Ahogyan sejtette, fiatal házaspár jött gyerekkel. A kisfiú hat éves lehetett és nagyon élénk volt.

– Jó estét!

– Jó estét. Ugye, nem késtünk el? – a fiatalasszony kövérkés volt és kedves, az arcán kis bemélyedésekkel. A férfi inkább szótlan, látszott a mozgásán, hogy csak a szelíd kényszernek engedett, de amúgy igen morcos lehetett.

– Ha kutyát szeretnének, akkor sohasem késő – mosolygott Nika. A kisfiú buzgón bólogatott:

– Tudja, azt olvastam valahol, hogy jót tesz a gyereknek. Felelősségérzetet kelt benne – a nő majdhogynem belekarolt Nikába. Máris otthonosan ment mellette. Lassan ballagtak hátra a ketrecek felé. Nika meggyújtotta a fényeket. A ketrecek közét világosság öntötte el. Vagy négy eb rögtön ugatni kezdett.

– Mennyi kutya! – döbbent meg a gyerek. A férfi hallgatott. A nő is összecsapta a kezét:

– Mindegyikben van egy kutya…? De hát ez nagyon sok!

– Az emberek olykor kegyetlenek és kiverik a házából a család egy tagját. Mert nem kétséges, hogy a kutya az családtag – mondta Nika. A férfira nézett, az visszanézett rá, aztán bizonytalanul bólintott. Talán sikerül meggyőznöm őt is, tűzte ki a kis célt maga elé a lány, azonnal. – Milyen kutyára gondoltak?

– Hát… nem is tudjuk. Kutyára – nyögte ki a férfi. Az asszony mosolygott:

– Nem túl nagy testűre, mert a harmadik emeleten lakunk. De naponta legalább kétszer lemegyünk vele a parkba, sétálni! Én úgyis otthon vagyok most… – az asszony elharapta. Lehet, munkanélküli – villant Nika agyába, de ehhez nem volt köze.

– Akkor a kistestűeket mutatom. Ez az állat van itt a legrégebben – mondta, de nem közölt időtartamot. Hiszen esetleg azt hihetik, ez a kutya azért él itt lassan három hónapja, mert senkinek sem kellett…? Mindenesetre csinált neki egy kis reklámot, de látta az arcukon, hogy nem kell. Mutatott még nyolcat, ennyi volt a kistestűek csapata, de egyik sem nyerte el a tetszésüket. Már majdnem feladta, amikor a kisfiú átszaladt a másik ketrecsorhoz és ott egy közepes testű kutyával kezdett szemezni. Az állat meghatározhatatlan korcs volt, amolyan utcai keverék, a véletlen találkozások és hirtelen felhorgadó vágyak biológiai eredménye. Amikor a gyerek odahívta őket a ketrechez – a hátuk mögött csalódottan üvöltött fel néhány eb, hiszen pontosan tudták, hogy miért jöttek ezek az idegenek és azt is, hogy rájuk nincs szükségük, azért mennek el – Nika csak annyit mondott.

– Jól választottál. Ő is hetek óta itt van és már nagyon hiányzik neki egy gazdi.

– Szóval őt akarod, kicsim? – kérdezte az asszony és leguggolt a gyerek mellé. A férfi úgy érezte, most oda kell állnia. De tanácstalan volt kissé. Amolyan szárnyaszegett. Talán nem rossz ember, csak fél, hogy egy keresetből még egy állatot is el kell majd tartania? Nika odament hozzá és halkan jegyezte meg:

– Nem kerül sokba a tartása. Megeszi a háztartási maradékot, de azért naponta egy kis tejet adjon nekik, és vitaminokra is szüksége van.

A férfi fellélegzett. Tényleg ez lehetett az aggodalom tárgya. Az asszony a ketrec rácsához nyomta a tenyerét. A kutya buzgón szagolta. A kisfiú Nika biztatására ugyanígy tett. Aztán Nika kitárta a ketrec ajtaját. A kutya valósággal kirobbant, először Nikát ugrálta körül boldogan, aztán óvatosan megszaglászta új gazdáit.

– Nyilván valamit fizetnünk is kell érte – mondta aztán a férfi, amikor már kifelé ballagtak. A gyerek előreszaladt a kocsihoz, merthogy hoztak ám magukkal egy pórázt is. Most azon tanakodtak, vajon a kutya ismeri-e az autót, és beszáll, vagy erővel kell betaszigálni? Erre a kérdésre Nika sem tudott válaszolni. Kifizették az addigi tartás költségeit, amit a lány a ketrecen látható dátumból számított ki gyorsan. Még adott nekik csak úgy ingyen egy doboz kutyatápot is, mert otthon biztosan nincs nekik semmijük, még nincs. Amikor a kutya némi nógatás után beugrott az autóba, boldogan elhajtottak. A kisfiú még integetett Nikának az ablakon át, és a férfi is felderült arccal bólintott feléje. Nika visszaintett és ment volna az irodába.

De Mella ült az ajtó előtt és jelentőségteljesen nézett rá.

– Jaj, hát rólad megfeledkeztem. Te is éhes lehetsz, igaz?

Mella buzgón helyeselt és máris vezette gazdáját a raktár felé.

Ha délutános ügyelet jutott rá, akkor éjszakára is ott kellett maradnia. Ez nem volt éppen kellemes. Az iroda mögötti kis helyiséget használta hálófülkének, ahol éppen elfért egy felfújható matrac. A kutyák éjszaka általában csöndben voltak, de azért legalább egyszer elterjedt egy fél óráig tartó ugatási roham, amely lassan csillapult.

Nika estefelé evett valamit, aztán megnézte a számlákat, bekönyvelte amit kellett. Amikor minden papír rendben volt, Mellával tett még egy kört. Nemcsak a ketreceket nézte meg, de zseblámpával átvizslatta a telep kerítését is. A kutyamenhelyen nem volt még csönd – hol itt morgott, hol ott ugatott vagy szuszogott valamelyik állat. Nika érezte, hogy a ketrecekből figyelő szempárok kísérik minden mozdulatát.

A telep mellett az egyik oldalon egy emberemlékezet óta nem használt, romos gyártelep volt. A másik oldalon egy üres telek, amelyet néhol embermagasan nőtt be a gaz és a bokrok. Sok orgona volt errefelé, májusban részegítő az illatuk, az év többi szakaszában viszont semmi sem történik ott. Aztán még távolabb csak a folyó kanyarog, horgászok járnak ki ezekre a csendesebb helyekre. A város mintha már nagyon messze lenne – pedig azért ott van közel az is.

Nika elaludt. Éjjel kettőkor jött rá a kutyákra a szokásos roham, valahonnan ki tudja, milyen illatokat, hangokat, híreket hozott a szél? Talán valahol a messzeségben a városi kutyák ugattak, aztán a hírlánc ide is átterjedt?

Később sikerült ismét elaludnia. Fél hatkor, vagyis a szokásos időben ébredt. Kissé elgémberedett ezen a földre vetett, felfújható matracon. Nem volt elég nagy, és kényelmetlenül heverészett ott. Rendszeresen hazavitte az ágyneműt és kimosta a gépben. A szüleitől örökölt kis lakás volt az egyetlen vagyona. Minden fölösleges pénzét az állatokra költötte, de fölösleges pénze nem igazán volt – az önkormányzati állatmenhely vezetői állása igazán nem adott rendes fizetést. A Doki meg szinte nevetséges összeget kapott csupán. De hát az öreg állatorvos soha nem panaszkodott. Talán ez volt a baj – így a város vezetőségében senkinek sem jutott eszébe, hogy emelni kellene a menhelyesek javadalmazását. Nika pedig nem az az ember volt, aki folyton az illetékesek nyakára jár. Már annak is örült, hogy a város nem szűnteti meg a menhelyet. Ugyanakkor az is igaz, hogy évről évre a következő költségvetés készítésekor veszélybe került az intézmény. Mert mindig akadt néhány önkormányzati képviselő, aki szívesen kidobta volna a költségvetésből az állatmenhelyet. A jóakaratúak szerencsére megmentették, de a pénz alig csordogált. Valaki nemrégen azt javasolta Nikának, hozzanak létre egy alapítványt, és ha azon van elegendő pénz, a kamatokból minden évben több juthat a menhelynek. De Nika nem nagyon értett ezekhez a dolgokhoz. Azon kívül mit ér az alapítvány, ha senki sem fizet bele semmit? Mert hát az emberek nem rohannak, hogy elszórhassák a nehezen megszerzett pénzüket.

De fél hatkor mindez elszállt, mintha sosem lettek volna gondjai. Kiment a garázshoz. A kutyák persze mind éberen figyelték a mozdulatait. Mella tudta, most itt kell maradnia. Míg nem jön a Doki, vagy az úrnője nem ér vissza, ő vigyáz az intézményre. Kora reggel úgysem jön senki, hogy befogadjon egy menhelyes kutyát.

Hát Mella csak nézte, ahogyan Nika kihajt a kopott furgonnal, majd visszacsukja a kaput és eltűnik.

Nika a tejüzembe hajtott először. A portás ismerősként üdvözölte és felhúzta előtte a sorompót. A tartályokat még előző nap kimosta, amikor kiürültek. Vegyszerrel is kitisztította. „A menhelyi munka megtölti az egész napomat” – futott át az agyán. Csakugyan, milyen kevés ideje marad minden másra! Régebben többet olvasott, moziba járt, olykor tévézett. Mára csak ez utóbbi maradt, hiszen a menhelyi irodában is van egy kisképernyős készülék. De az a halvány hiányérzet, ami benne volt, néha-néha előtört és homályos nyugtalanságot keltett a lelkében. Végtére is huszonnégy éves, és nem is a legrosszabb nő. Miért nincs hát senkije? Halványan sejtette, ennek ő maga az oka. Aki így elzárkózik a világtól és csak a munkájának él, ami persze egyben a szenvedélye is – hát ne csodálkozzon.

De ő azért csak csodálkozott és nyugtalankodott.

Mielőtt bement a hátsó irodába, ahol a hulladék-anyagokkal foglalkoztak, az üvegajtóban megpillantotta önmagát. Jött szembe, a felkelő nap megvilágította alakját. Farmernadrág és blúz. Nem nagyon karcsú és nem is nagyon szép. De azért szemrevaló vagyok – mondta-remélte. Rövid barna haja fiússá tette a fejét, viszont a teste többi részéről senki sem mondhatta volna, hogy nem nőiesek. Nagyon is azok, itt-ott… – ajkába harapott, és máris ott volt az ajtónál.

– Jó reggelt, Nika! – az egyik öreg valaha szomszédja volt, kiskorától ismerte. – Jókor jöttél, legalább öt kanna jut neked! Mindjárt intézkedem.

Segítettek berakni az autóba. Az egyik munkás – furcsa volt, hogy férfi létére fehér fejkendőt kénytelen viselni, ez egészségügyi előírás lehetett – tett is egy megjegyzést:

– Ilyen csinos lány és a kutyatelepen él?

– A kutyák kiszámíthatóbbak, mint a férfiak – vágta rá. Lehet, csakugyan ez volt a véleménye? Maga sem sokat töprengett ezen. Olyan természetes volt, hogy a kutyák töltik ki az életét. Ugyanakkor persze tudta, hogy a fejkendős férfinak igaza van. Valaki nagyot nevetett, mások is átvették, alighanem a frappáns válasz tetszett nekik.

Kihajtott a tejüzemből és mobilján hívta a két húsfeldolgozó egyikét. Hol az egyiktől kaptak maradékot, hol a másiktól. Nika igyekezett nem túl gyakran jelentkezni náluk. Szerencsére jó nagy hűtőjük volt a telep raktárában és az egyszeri ajándékot is sokáig eltehették. Különösen, ha nem volt éppen túl sok kutya.

A második címen mondták csak, hogy van most hulladék, aránylag friss – tegnapi. Hát arrafelé vette az irányt. Már a húsüzem bejáratához közeledett, amikor látta, hogy egy fiatalember jön ki a kapun és a közeli parkoló felé irányítja lépteit. Nika lassan fékezett. Egy pillantás a tükörbe – nincs mögötte senki. Még gyér a forgalom, és a gyárkapu előtt amúgy sem találkozott más járművel.

Az a férfi… Nika maga sem tudta, mi vonzotta oda a tekintetét. Ha valaki most rákérdez, válasz helyett csak dadog. Mágnes volt az az ember. Oldalról látta az arcát, csupáncsak profilból. Nem kis orr, markáns vonások. Huszonéves lehetett ő is, határozott léptekkel ment. Mégis volt a járásában valami, amit csak Nika vett észre. Egy csöppnyi bizonytalanság. Valami apró félelem vagy aggódás. Mitől, a helyzettől, a jövőtől…? Egyszerre sajnálta is azt az embert, és érzett iránta vonzalmat. Mindez leginkább éppen őt lepte meg. Nem hitte volna, hogy egy idegen az utcán ilyen gondolatokat ébreszt benne. No és valami több volt ez, mint egyszerű találkozás.

A férfi nyári ingére zakót vett. Még nem volt túl meleg, de a jelek szerint egész nap így fog szaladgálni. Vajon itt dolgozik, vagy…?

Az üzlet azonnal megszületett. Mire a furgonja a kapuhoz ért – várnia kellett, hogy a portás kijöjjön hozzá – a tükörben látta, a férfi beült egy kis zöld kocsiba és elhajt.

Ez a portás is ismerte Nikát, gyakran járt ide húsért.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt, telefonáltam és mondták, jöhetek hulladékért…

– Tudok róla, menjen csak.

– De kérdeznék valamit. Az imént jött ki egy fiatalember. Nem tudja, ki az?

– Biztosan munkát keres. Sokan jönnek naponta… Nem ismerem.

– Azért köszönöm.

Behajtott, felpakolta a maradékot. Nagy műanyag zsákokban adták, az egyiknek kissé nehéz volt már a szaga, rögtön megtöltötte a furgon belsejét. No mindegy, negyedóráig lesz itt bent, aztán kirak mindent a hűtőbe. Ezt a büdöset pedig – ha nem nagyon romlott – mindjárt odaadja az éhesebb kutyáknak.

Azon kapta magát, hogy bármerre hajt, mindenütt azt a kis zöld autót keresi a tekintetével. Persze sehol sem látta. Hét óra múlott, a város utcáin megnőtt a hétköznap reggeli forgalom, autó autót ért. Nika jól ismerte a környéket, hát levágott egy mellékutcán, majd a vasúti töltés melletti kietlen környéken közelítette meg a folyót. Innen szintén mellékutcákon jutott el a telepre.

A Doki csak délelőtt jött be. Öregesen csoszogott végig a kaputól az irodáig. Mella eléje szaladt, fel-felugrált rá, az öreg szeretettel simogatta a kutya bozontos fejét.

– No, gaz kutya, nem volt semmi baj az éjjel? Mit mesélsz?

Mella a maga módján csakugyan mesélt. Apró vakkantásokkal, farkcsóválásokkal, előrefutásokkal, hátranézéssel. Az öreg mosolyogva intett neki, aztán befordult az irodára. Éppen köszöntötte Nikát, amikor megszólalt a telefon.

– A városházáról beszélek… – a férfi lassan tagolta a szavakat. Nika hallgatta, felírt egy nevet a jegyzetlapra, aztán megköszönte az információt. Még ma! – ismételte, és letette. A Doki kíváncsian nézte az arcát. Ismerte már annyira, hogy tudja: fontos hír érkezett.

– Képzeld, Doki, kapunk egy segítséget.

– Tessék…? És miből fizetjük azt a … munkaerőt?

– Ingyen fog dolgozni.

– No, ilyent még nem láttam – az öreg ősz szakállát fésülgette akaratlanul és megjegyezte: – Lehet, hogy közben visszaállították a rabszolgaságot, csak én nem értesültem róla…? Pedig ma reggel is meghallgattam a híreket a rádióban.

– Hát majdnem arról van szó. Egy bírósági ítélet nyomán járunk ilyen jól.

Az öreg akkor már felfogta:

– Javító-nevelő munkára ítélték a fickót?

– Igen. Hat hónap kötelező közhasznú munkára kötelezték. Állítólag egy volt kábszeres. Aki remélhetőleg leszokott már… Ma fog itt jelentkezni és hat hónapot le kell nyomnia a rendes feltételek szerint. Ám munkabért nem kaphat.

A Doki a fejét vakarta:

– Emlékszel, egyszer már volt itt valaki…

– Azt nem a bíróság küldte ide, hanem a kötelező katonai szolgálat helyett választotta ezt. Polgári szolgálat, így hívták…

– No, az sem volt valami kolosszális munkaerő – így a Doki, emlékeibe merülten.

– Ketreceket tisztogatni jó lesz – született meg Nika ítélete sommásan és gyorsan. Előre beszélt, pedig még nem is látta az illetőt.

Aztán hamarosan megláthatta.

Fél tíz után pár perccel egy hatalmas autó fékezett a bejárat előtt. Ritkán járt erre ekkora jármű. Széles kerekek krómcsillogva csikordultak a kavicson. Fekete volt, luxust sugallt. Gazdagságot.

Negyvenöt-ötven körüli asszony szállt ki a volán mellől. Arany nyaklánc, aranyóra, arany karperec, arany fülbevaló. Aranyszínre festett haj, aranysárga retikül. Felvetett fejjel nézett körül, mint azok, akik megszokták, hogy bizony nem akárkik és körülugrálják őket.

Itt nem ugrált senki. Az asszony nem láthatta a várakozókat a távoli, kifelé csillanó üvegablak mögött. De mert az ajtó nyitva volt, hát minden neszt hallottak.

– Hát itt lennénk – mondta a nő, a hangja nem volt kellemetlen.

– Megjött Aranyanyó – csúszott ki halkan a Doki száján. Nika mosolygott. Hát ez csakugyan találó.

„Aranyanyó” beszólt a kocsi nyitott ablakán:

– Mássz elő, édes fiam, míg szépen szólok.

– Van egy „Édesfiú” is – mormolta Doki.

Nyakigláb fiatalember kászálódott ki a másik ülésről. Huszonkettő, huszonhárom lehetett, biztosan nem több. Sovány volt irdatlanul, vékony karokkal, lábakkal. A szeme mélyen ült, fekete volt különben. Arca és nyaka napbarnított. Egyszerű farmernadrágot és inget viselt, nylon szatyrot szorongatott. Annyira nem illett a csupa-ékszer anyjához, amennyire csak lehet. Különösen az a nylon szatyor ütött el mindentől: az anyától, a krómozott kocsitól, az asszony egész megjelenésétől.

– Aztán becsüld meg magadat – mondta az asszony parancsoláshoz szokott hangon. – Ez az utolsó esélyed. Ha tovább szerencsétlenkedsz, nem lesz több állomás. Felfogtad végre, Richardino?

– „Richardino” – nyerített halkan a Doki a búvóhelyükön. – Ilyen formában még nem hallottam ezt a nevet. Szegény jó Richard! – és tele szájjal vihogott tovább, olyan volt ott a sarokban, akár egy fehérszakállú, hegyes orrú kis törpe. Valamelyik meséből. És nem is volt megtermettebb azoknál.

– Hat hónapig kell itt kibírnom? – Richard körülnézett és arcán a totális reménytelenség kifejezése jelent meg. – Hiszen ez lehetetlen.

– Kutyákkal kell foglalkoznod, nem emberekkel – nyugtatta az anyja. – Azok nem fognak megvetni és gúnyolni.

Richard csak sóhajtott. Az anyja megtorpant, mielőtt belépett. Láthatóan az aggasztotta, nem rohannak-e ki a kutyák? Az iroda sarkában – látta Nika – az ő kutyája, Mella felemelt fejjel nézte a közeledőket az üvegen át. Ám eszébe sem jutott volna támadni. Jártak ide ügyfelek, szinte naponta. Ezeket is annak hihette és nyugodtan feküdt tovább, csak a farka vége jelezte, hogy észleli a közeledőket.

– És nem foglak kocsival hozni mindennap. Veszel buszbérletet – döntött az anyja. Richard arca eltorzult, még ez is…? A Doki alig bírta visszatartani a nevetést. Nika viszont most – éppen ebben a pillanatban, ennél a mondatnál – megsajnálta a fiatalembert. Olyan szerencsétlenül állt ott. Mint aki egy egész életre választott munkahelyet. Vagy foglalkozást. Vagy…?

– No gyere már, ne állj ott, mint egy sóbálvány.

Nika ekkor kilépett az ajtón:

– Jó napot.

– Jó napot. Nicole Barton vagyok, ez itt a fiam, Richard.

A fiatalember lassan emelte szemét a lányra. Amikor végre odáig emelte, hogy látta Nika arcát és szemét is, kissé megélénkült. Már nem látszott olyan szerencsétlennek. A Doki még odabent ült és az üvegen át nézte a vendégeket. Látta a fiú testtartásának változását is. „Nem számított rá, hogy egy fiatal lány is van itt”, ingatta ősz fejét.

– Veronika Torreno. Én vezetem a menhelyet. Önök nyilván azért jöttek, mert… Szóval éppen most kaptam a hatósági értesítést.

Csak ennyivel jelezte, hogy tudja, miről van szó. „Aranyanyó” ezt megkönnyebbülten nyugtázta. Nem kell hát beszélnie semmiről? Csak a fiára intett:

– Itt van hát Richard. Munkára készen áll. Kérem, gondoskodjon róla, hogy napi nyolc órában legyen mit csinálnia.

Nika mosolygott:

– Asszonyom, sajnos nem kell azon töprengenünk, mit tegyünk, ha unatkozunk. Itt mindig több a munka, mint az ember. Azért is kértünk segítséget.

Richard még hallgatott. Az anyja szólt:

– Megnézhetnénk a telepet? Vagy önök menhelynek mondják?

Érződött, a fia érdekében nem akar hibát elkövetni, még szavakban sem. Nika mosolyogva válaszolt, aztán eszébe jutott a Doki. No, csak ne lazsáljon odabent! Ha annyit nevetett ezen az „Aranyanyón”, ismerje meg közelebbről is. Gyorsan rögtönzött hát:

– Én egy fontos telefont várok, de itt van az állatorvosunk, ő majd körbevezeti a telepen. Ha Richard itt marad velem, rögvest beavatom a legfontosabb szabályokba.

A Doki mérges arccal bújt elő rejtekéből. Egy olyan pillantást vetett a lányra, amit az bízvást érthetett úgy is, hogy „No, ezért majd számolunk”.

– Jó napot, asszonyom. Doktor Filip Ulmer vagyok. Ha ön is úgy akarja, kövessen.

Elmentek. Richard arcán még mindig ott ült a zavart félelem. Nika látta ezt, de egyelőre nem akarta eloszlatni. Jut majd idő mindenre. Rögtön tegezőbe ment át.

– Mit szorongatsz abban a ronda szatyorban?

Richard a tegezéstől és a kérdéstől is megzavarodott, duplán ostobán bámulta a szatyrot. Mintha most látná először, aztán lassan nyögte ki:

– Ez is anyám ötlete. Berakott egy törölközőt, szappant, fogkefét, ilyesmit. Hogy ne legyek rászorulva senkire. És persze nem hozhattam ezt egy elegáns táskában, mert ugye, az feltűnő lenne egy ilyen helyen.

Megijedt, hogy az utolsó szavakkal esetleg megsértette Nikát és az intézményt. De a lány csak mosolygott, kedvesen:

– Semmi baj, Richard. Hallod…? Semmi baj. Minden oké. Anyád idehozott, de nyilván többé nem teszi. Majd jössz busszal vagy gyalog vagy kerékpáron.

– Kerékpáron is lehet? – derült fel a fiú arca. Fél fejjel volt magasabb Nikánál.

– Persze. Semmi közünk hozzá, hogy a dolgozónk mivel jön. Ez itt nem a rendőrség és nem is az előzetes, vagy kényszergyógykezelés egy szögesdrót-kerítéses szanatóriumban.

Nem véletlenül mondta e szavakat. Richard arcán bemélyedtek a vonások. Fekete szeme a lány arcára tapadt:

– Honnan tudod, hogy ilyesmik vannak… az olyanokkal, mint én?

– Nem te vagy itt az első volt narkós – füllentette a lány. Persze sokat hallott ő is. Hiszen ilyen narkós világban élünk. Nincsenek már titkok e téren a laikusok előtt sem.

Richard tétován körülnézett. Volt valami tragikus elrendeltség ebben a mozdulatban., Úgy viselkedett, mint akit valami sorscsapás ért. Nika könnyedén szólt:

– Ne fogd fel olyan tragikusan. Hat hónap gyorsan elrepül. És ha szereted az állatokat, még jól is fogod érezni magadat. Persze nem szoktál ilyen munkához, gyanítom.

Richard halkan mondta.

– Semmilyen munkához nem szoktam. mi mindig gazdagok voltunk.

– Az baj – csóválta fejét Nika komolyan. Lassan indult a telep felé, ahonnan erősödött néhány kutya ugatása. Mella ekkor bújt ki óvatosan, hátulról megszagolta Richardot, majd követni kezdte őket.

– Baj az, hogy gazdagok vagyunk?

– Most igen nagy baj. Hiszen csak lődörögtél az életben, nem szoktad a munkát. Amikor meg nincs más kiút, legalább hat hónapig, hát teljesen odavagy – állapította meg a lány. Szándékosan kissé lenéző, sőt sértő hangsúllyal. És el is érte a hatást. Richard felvetette a fejét és haragosan nézett rá:

– Te nem szereted a gazdagokat?

– Egyet sem ismertem eddig – mosolygott a lány szelíden. – Fogalmam sincs, milyenek közelről. De mondd csak, Richard, mit csináltál az elmúlt négy évben? Mert huszonkettő vagy, ha jól sejtem?

– Huszonkettő és fél – mondta amaz élénken, de az arca nem derült fel. – Az apám még velünk élt, és nem kellett dolgoznom. Azt mondta, ráérek majd elkezdeni, ha elvégeztem az egyetemet. Két évet jártam a szociológiára, aztán a harmadik évben jött ez a… narkózás. Kiestem mindenből, az egyetemre talán vissza sem vennének. Randalíroztam, botrányokat csináltam. Apám közben elvált az anyámtól, és nem akar látni. Én sem őt.

– Hát ez tényleg sok így egyszerre. Remélem, a most következő hat hónap alatt lesz időd gondolkozni – és vezette a ketrecek felé. Hogy Richardnak ne legyenek kétségei., máris mondta.

– A ketreceket kell kitakarítanod minden nap. Én is segítek. nem egy barátságos és tiszta munka. Ráadásul idő sincsen sok, mert a lakók addig kinn sétálnak, és olykor összeverekednek.

Richard nézte a hosszú ketrecsort és a döbbenet őszintén szakadt ki belőle.

– Ezt mind… és mindennap? Nekem?

Felbukkant az anyja és a Doki. Mella odafutott hozzájuk, bár az asszony előtt tisztes távolban megtorpant és nem ment oda hozzá. Nika háttal fordult a közeledőknek, ne lássák a száját, ne olvashassák le szavait. Nagyon halkan szólt:

– Úgy tudom, bíróság mérte rád a büntetést. Jobb, mint cellában ülni, más rabok között élni. Hát vedd olybá, hogy megúsztad. Sokkal rosszabbul is járhattál volna.

– Ezt mondja az anyám is – suttogta Richard. Láthatóan ő sem akarta, hogy „Aranyanyó” hallja a szavait.

Közben azok is odaértek. A Doki kényszeredett arcáról Nika leolvashatta, hogy a rövid séta alatt sem melegedtek össze az „öregek”.

– No, fiam, mindent láttál?

– Még nem mindent – nyögte Richard. Úgy állt ott a délelőtti nap alatt, akár egy szomorú zsiráf. Szinte megnyúlt a nyaka is. A Doki érdeklődve figyelte ezt a természeti jelenséget és már elmúlt a rosszkedve.

– No, fiam, becsüld meg magadat. Dolgozz rendesen. Ma este már busszal jössz haza. Szombaton is dolgoznak? – fordult hirtelen Nikához.

– Még vasárnap is, hiszen a kutyákról akkor is gondoskodni kell. És a hét végén jönnek a legtöbben kutyát örökbe fogadni… De az ilyen… hm… bíróság által munkára ítélteknek nem kötelező bejönni a hát végén. Nekik csak ötnapos a munkahét.

Richard ezt megkönnyebbülten vette tudomásul. Nicole Barton búcsúzóul kezet fogott a menhelyiekkel, ami részéről a jelek szerint igen nagy leereszkedés lehetett. Majd becsapódott a kocsi ajtaja, előkelően felduruzsolt a motor és a széles, dúsan csillogó járműnek máris nyoma veszett.

Richard savanyú képpel bámult anyja után. Látszott, irigyli az asszonyt, hogy szabadon távozhatott innen. Neki ez nem adatott meg. És ez még így lesz egy ideig – futott át Nika fején a röpke gondolat. De nem tulajdonított neki nagyobb jelentőséget.

A Doki váratlanul kezet nyújtott Richardnak:

– Mi itt tegeződünk, fiam. Amúgy Filipnek hívnak.

Richard nagyon zavarba jött ettől, valamit mormogott. Szemlátomást nem merte visszategezni az öreget. Nika és a Doki tudták, hogy ennek is eljön az ideje. Amikor a Doki elcsoszogott a hátsó ketrecek felé, Nika megjegyezte:

– Őt mindenki Dokinak hívja. Jó, hogy itt dolgozik.

Richard hallgatott. Még délelőtt volt, erősen délelőtt. Nika megmutatta, hol vannak a vödrök, a vízcsap, a tisztítószerek. Aztán elővette a fertőtlenítő folyadékot is.

– Ebből egy ilyen pohárnyit kell beleöntened vagy ötven liter vízbe. Ezért van itt öt vödör, az együtt éppen ötven. Egyformán oszd el, ha lehet. Öt vödör fertőtlenítős vizet kell elhasználnod, de majd csak a második menetben. Előbb egy ketrecsort takarítsál ki. Megmutatom, hogyan. Az ürüléket ilyen zacskóba kell gyűjtened.

Az egyik ketrecből kiengedte a kutyát, maga súrolta a padlót, szedte fel az ürüléket egy ügyes kis szerkezettel. Aztán együtt mentek el a telep túlsó végébe, ahol árnyas fák alatt legyek keringtek. Itt voltak a különféle tartályok. A szemetesek sajnos csak hetente egyszer jönnek – magyarázta – hát vigyázni kell, nehogy idő előtt megteljenek a konténerek. Útközben volt egy embermagas drótkerítés, benne kapu.

– A kutyák, ha sétálnak, csak idáig jöhetnek.

– És mi van, ha valamelyik megharap? – Richard töprengve nézte a ketreceket. – Ezek itt rabok. Olyan, mintha börtönben lennének, mi meg a börtönőrök. Naná, hogy haragszanak ránk.

– Alapvető tévedés. Ezek a kutyák sok szörnyűség után kerültek ide. Volt, akit kivertek, volt aki már csavargónak született. Sokat éheztek és senki sem szerette őket.

Richard mondta volna, hogy a kutya nem „aki”, hanem „ami” – de hallgatott. Visszafelé menet Nika majdnem minden ketrecnél megállt, bátran benyúlt a drótszemek között. Némelyik kutya odajött, dörgölőzött, olyan is akadt, „aki” megnyalta a kezét.

– Nem szabad tőlük félned, Richard. Nem az ellenségeid. Gondozni kell őket, mert rád is bízták őket. Ennyi az egész. Nem ellenségek, de nem is tárgyak.

És csak később merte kimondani:

– A barátaink.

Aztán magára hagyta a fiút. De messziről, a másik ketrecsor mögül visszalesett egy idő után. Richard szemmel látható óvakodással nyitotta ki a következő ketrecet. A benne lakó kutya – egy kis fekete keverék – megszagolta a fiú lábait, aztán kioldalgott Nem ment messzire, leült az ajtó közelében és érdeklődve figyelte, mit művel az ismeretlen. Richard bevitt egy vödröt, felkapta az ürülék darabjait. Undor ült az arcán. Nika elhatározta, hogy az első napon még nem terheli túl a férfit. Hát nekiállt a másik sor ketrec takarításának. Itt voltak a problémásabb kutyák.

– Nika!

– Igen…? – messziről kiabáltak egymásnak.

– Ez a kutya engem figyel.

Nika magában mulatott egy sort, mielőtt válaszolt:

– Hát persze. Itt ritkán történik valami. Nyugodj meg, a többi is téged figyel. Meg engem. Unatkoznak, de nem bántanak. Itt még egyetlen ápolót sem ettek meg.

Kis idő múlva jött a következő kérdés:

– Akkor hát én itt ápoló vagyok?

– Állatápoló. Hivatalosan persze „asszisztens”.

Amikor Richard végzett, ismét bezárta volna a ketrecet, de a kutya nem ment vissza. Csak ült, fekete gombszemét a férfira függesztette és úgy tett, mintha nem értené, mit akar. Nika most nem szólt, csak kilesett a ketrece nyitott ajtaján. Richard egyre türelmetlenebből szólintgatta az ebet:

– No, menj már be! Nyomás vissza a helyedre, a fenébe is!

Nika lassan odaballagott:

– Csak semmi izgalom. A kutya érzi a verejtéked szagán, hogy félsz, meg hogy ideges vagy – az állat felé fordult, nyújtott kézzel mutatott a nyitott ajtóra: – Befelé, kisöreg. Most rögtön.

A kutya bement. Richard úgy nézett Nikára, mint egy híres állatidomárra. Végül a lány elmosolyodott:

– Majd megtanulod te is. Legyen tekintélyed, ez a fő. És ha nem félnek tőled, te is részt veszel az etetésben, meg sétáltatod és simogatod őket, akkor neked is engedelmeskednek. Aztán egyszer mégy a városban, az utcán, talán nem is egyedül. És odajön hozzád egy kutya, a póráz végén a gazdája. Kis késéssel ismered majd fel az ebet – itt volt valamikor, te ápoltad, aztán gazdára talált. De téged megismer akkor is. Százezer ember közül kiválaszt, mert míg él, nem felejti el az illatodat.

A fiatalember ezen megint elgondolkozhatott. Nika tovább takarított. Látta, hogy Richard nagyon lassú még. De majd belejön, remélte.