NEMERE ISTVÁN

A BIRODALOM ARANYA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-579-7

MOBI ISBN 978-963-387-580-3

TARTALOM

A szállítmány elindul

Az első támadás

Egyedül mindenki ellen

A hosszú éjszaka

A szállítmány elindul

– Salini őrmester!

– Jelen!

– Sorakoztassa fel az embereit!

– Értettem! – és tovább csattogtak a vezényszavak. A fekete egyenruhás olasz katonák szava messze szállt a tiszta hegyi levegőben. Az épületek mögül újabb alakok rohantak elő, csizmák dobogtak a kövezeten. A kis vasútállomás előtt hamarosan kettős sorba rendeződött tíz katona. Előttük feszes vigyázzban állt Salini őrmester, a tájszólással beszélő Nápoly környéki fiatalember. A tiszt – hadnagy volt, firenzei – nem túl hangosan ismertette a parancsot:

– Amint megérkezik a kis tehervonat, átvesszük az őrzését. A biztonságiak szállnak fel elsőnek, a középső kocsiba. Ott nekünk semmi keresnivalónk, értitek? Mi közvetlenül az indulás előtt szállunk fel a második kocsiba. Az első egy szeneskocsi... Tehát teljes felszereléssel felszállnak, fegyvert a kézbe! Megértették?

– Igen, hadnagy úr! – mondta az őrmester a többiek helyett, és nevükben. A katonák hallgattak, sisakjukon megcsillant a tompa fény. Az állomás a völggyel együtt már homályba merült, közeledett az este. A szürkeség minden irányból egyszerre szállt le.

A katonák bementek az állomásra, nem siettek. A vonatot még nem lehetett hallani. A teherautó, mely idáig hozta őket, most indult le a völgybe. Ha tisztább lett volna az idő, a magasabb pontokról láthatták volna a Gran Pilastro hegycsúcsot is. Errefelé kevés volt az út, vasút pedig mindössze ez a kicsiny szárnyvonal, amelyen ritkán haladt át vonat. A hegyek túloldalán, az alagutak mögött már Ausztria, vagyis másfél éve az is Németország.

A fortezzai elágazástól a vaspálya számtalan kanyarral, olykor meglehetősen meredeken kapaszkodott fel a hegyek közé. Olasz földön ez az állomás volt az utolsó.

Az égbolt felhői is elsötétültek lassan és a völgyre mindinkább alig áttetsző fényfátyol borult.

Harry lassan összehajtogatta a térképét. Óvatosan körülnézett. Nem lenne jó, ha valaki meglátná. A falusiakat biztosan értesítették, hogy ma nagyon figyeljenek és jelentsék, ha idegent látnak a környéken. A férfi egy fa mögött állt, itt már árnyékok születtek, sűrűsödtek. Mivel képes volt akár egy álló órán keresztül sem mozdulni, az esetleges szemtanúk is fatörzsnek vélhették. Közben éles fülével állandóan figyelt. Tekintete körbejárt. Itt fent a dombon senki sem járt. Csak körülbelül tudhatta, mikor érkezik a vonat, amelyre a katonák vártak. Lekuporodott, miután végignézte fentről, hol kell lefutnia, a kecskék keskeny ösvényén, hogy elébe vághasson a vonatnak...

A terve készen állt.

Emlékezett: maga előtt látta a Főnököt, akinek igazi nevét nem ismerte. Három hónapja dolgozott az angol titkosszolgálatnak és talán újoncnak hitte volna magát, ha... Ha a Főnök nem kezeli őt kezdettől úgy, mint a legjobb emberét. „Talán van neki több embere is, és mindegyikkel elhiteti: csak tőle függ a háború sorsa!” – futott át néha a fején. A húga, Kate is a Főnöknek dolgozott. És ki tudja, még hányan szerte a világban...?

A Főnökkel egy hete találkozott Dél-Franciaországban. A ritkuló hajú, negyvenes férfi csendesen beszélt, mint mindig. A kis szállodában rajtuk kívül szinte nem is volt vendég. Októberben még majdnem nyárias az idő, de mivel Franciaország és Anglia hadban állt Németországgal, hát a szállóvendégek is elpárologtak a tengerpartról. A kikötőkben szenet rakodtak, olajfoltok úsztak a vízen, és mind gyakrabban tűntek fel a szürke, ormótlan hadihajók, naszádok. Ágyúkat vontattak a zöld teherkocsik.

– Walter Schellenberg az igazi ellenfelünk – mondta a Főnök gondterhelten. – Meg a beosztottjai. Igaz, Schellenberg is Heydrich alá van rendelve, egyelőre. Ördögi terveket tud kieszelni... És pénzt gyűjt ő is, a többiek is, hogy a Birodalomnak legyen miből viselnie a háború növekvő költségeit. Minden alkalmat megragadnak. Ha ebben a szakaszban jelentős pénztől fosztjuk meg őket, talán egy kis időre leáll a gépezet…

– Mit tehetnénk mi ketten vagy hárman? – kérdezte Harry és homlokából elsimította barna haját. Véletlenül a Főnök háta mögött, a falon lógó tükörbe pillantott és eszébe jutottak Kate szavai: „Bátyámuram, rajtad minden egyenruha jól áll, talán még a kínai császár testőruniformisa is!” Kate szokott így viccelődni, bár ebben az esetben alighanem igaza volt. A férfi kisportolt termete csakugyan szinte vonzotta az egyenruhákat. Főleg tisztként mutatott jól. „Én, a máltai brit, mondjuk a Wehrmacht főhadnagyának egyenruhájában...” A Főnök erre is gondolt, mert már kész tervvel érkezett:

– Azt a szállítmányt le kell kapcsolnunk. Bármi áron... Ugyanakkor nem küldhetünk oda egy egész csapatot, mondjuk kommandósokat, mert Mussolini emberei mindenre gondoltak. A szállítmányt titokban tartják, de a vidéket megerősítették. Arrafelé minden állomáson katonák vannak, a vasúti pályák mentén őrjáratok cirkálnak. Az időpontot pedig titokban tartják, de hát... Mindenkinek meg lehet oldani a nyelvét. Nézze csak – kiterített egy térképet. Nem volt rajta semmi feljegyzés, kézírásos jel. Amit kellett hozzá tudni, azt a Főnök a fejében hozta Franciaországba: – Ne kérdezze, honnan tudjuk mindezt. Valaki megszerezte nekünk Berlinben a GGF-tervek egy részének másolatait... Geheime, Geld, Fall, ilyen betűjelekkel rejtik el a titkos pénzszerzési akciókat. Most fegyvereladásról van szó. Mussolini augusztus óta több nagy szállítmányt kapott német fegyvergyáraktól, főleg a Ruhr-vidékről. Tudomást szereztünk ezekről, de nem tehettünk semmit. Most viszont, hogy eljött a fizetés ideje és Rómából elindul az arany, végre tehetünk valamit. Megmozgattuk római kapcsolatainkat is. Nem téríthettük el a tankokat szállító szerelvényeket, de néhány láda aranytömbbel talán könnyebb dolgunk lesz... – és ekkor úgy nézett Harryre, mint aki máris biztos a dolgában. A férfi először nem akarta elhinni:

– Én, egyedül...? Még ha sikerül is! Hát hogyan emeljek fel annyi aranyat! Hány tömbről lehet szó?

– Római emberünk jelentette, hogy három nem túl nagy ládában viszik. Mindegyikben kilenc tömb van, a kisebb fajtából. Hat kiló egy tömb. A szállítmány tehát összesen körülbelül százhatvan kiló.

Százhatvan kiló arany...! El sem tudta képzelni, hány milliót érhetnek a tömbök, márkában, fontban, vagy svájci frankban. Közben a térképet nézte. A Főnök nem vesztegetett több szót arra, hogyan szerezték meg Berlinben és Rómában az adatokat, de Harrynak imponált, hogy az ellenséges fővárosokban, szinte az oroszlán barlangjaiban is vannak informátoraik. A Főnök keze közben a térképre csúszott:

– Itt fent, az osztrák határ közelében... Ami sajnos most már a Birodalom határa lett... – Előbb városok, aztán apró falvak nevei következtek. Az ujjak vándoroltak a barna völgyek, magassági számokkal jelzett csúcsok, fehér gleccserek között. Aztán megbeszélték az októberi éghajlatot, a kellékeket, a szükséges pénzt. A Főnök, talán hogy Harrybe lelket öntsön, megemlített néhány titkos iratszámot, hozzátéve: a németek és az olaszok a legmagasabb szinteken egyeztették az aranyszállítmány ügyét, Berlinben Heydrich nyomására döntöttek a teljes titkosság mellett, sikerült rávenni Himmlert is, így a dolog már sínen volt. Hitlert az efféle részletek nem érdekelték, természetesen Mussolinit sem. Az „áru” megérkezett rendeltetési helyére, tehát a „fizetségnek” is el kellett indulnia ellenkező irányban. Az olaszok nem rendelkeztek elég márkával, és különben is bevett szokás mostanában, különösen szövetségesek között – jegyezte meg a Főnök –, hogy a nemzeti bankok arannyal fizetnek egymásnak.

– Ki várja a túloldalon a szállítmányt? – kérdezte Harry.

– A Deutsche Bank és persze a Birodalmi Biztonsági Főhivatal néhány embere. Berlinben úgy döntöttek először, hogy az aranyat a III. Ügyosztály, vagyis a német belbiztonsági rendőrség, az SD-Inland veszi gondjaiba. Később bekapcsolták az ügybe a Schellenberg-féle csoportot is.

– Az SD-Inland keretében működik a német életterületek hírszolgálata is, ugye így hívják? – érdeklődött gyorsan Harry. Nem hiába lakott húgával kamaszgyerekként Berlinben, ahol apjuk a brit követség tanácsosa volt.

– Igen, ők azok. Őszintén szólva, jobban örültem volna, ha nem kezelik az ügyet ilyen magas szinten, de hát... az arany az arany – fejezte be ki sem mondott gondolatmenetét a Főnök. Harry még egy ideig nézte a térképet:

– Nem lehet, hogy a német biztonsági szolgálatnak tervei vannak ezzel az arannyal?

– Nincs kizárva, hogy legalább egy részét Himmler szeretné megszerezni a Biztonsági Főhivatalnak. Ami nem is csoda, hiszen rengeteg kiadásuk van, és az arany a világ bármelyik részén jó valuta lehet... De ez most nem fontos. Három láda aranytömb a tét, Harry!

– Egyedül semmire sem megyek!

– Én meg azt állítom, éppen hogy egyedül érhet el eredményt. Az egész környéket figyelik, már két férfi is gyanús lenne. Szereztem olyan iratokat, amelyekkel bárhol vándorolhat a hegyekben. Valódiak, de...– A Főnök félig elfordult tőle – Jobb lenne, ha nem kerülne az útjukba, még a csendőrjárőröket is kerülje el. Ugyanis fegyvert nem adhatok. Ha azzal a kézben fogják el, azonnal kivégzik, mint ellenséges ügynököt.

– Hát ez nagyszerű! – gúnyolódott keserűen a fiatalember. A Főnök közben figyelte őt, de Harryt ez sem állította meg. Huszonnégy éves volt mindössze, és nem akart még meghalni. Kisportolt termetén jól szabott öltöny feszült, arcbőrét az itteni nap barnította le. Derűs tekintetébe nyugtalanság lopódzott:

– Se fegyver, se térkép! Az is legyen a fejemben!

– A keze a fegyvere, legalábbis kezdetben. A pénzt, iratokat, ruhákat megkapja egy emberünktől Udinében. A címét tanulja meg kívülről, a jelszót is. – A Főnök hangja melegebb lett: – Én bízom a sikerben, Harry. Ha valaki, hát maga biztosan végrehajtja a tervemet...

„Biztosan végrehajtom a tervét” – morogta Harry, némi kétkedéssel. A csípős hegyi levegő már ruhája alá lopódzott. Csaknem fázott. A völgyben megült a homály, a készülődő este árnyai előrelopództak. A kis falu és a vasútállomás épülete hamarosan belefullad az éjszakába. Elcsitulnak a zajok, és végre akcióba kezdhet.

Néhány völggyel távolabb dohogás verte fel a csendet.

A kanyarban halkan csikordultak a sínek. A mozdony nehézkesen haladt az emelkedőn. A távoli völgy fölött a pára is éjszakává lett, a fényszórók alig oszlatták el a homályt. A vezető állandóan előre figyelt az oldalablaknál, míg társa a kazánba szórta a szenet. A lapát egyre nehezebb lett a kezében, a vérvörös forróság megizzasztotta.

Lomha madarak húztak el, a közeli sziklás hegytetőn tanyáztak. Alig lombos fák komor ágai meredeztek az égbe. Valahol a sűrűben egy korán induló róka haladt, nem csapott zajt. Kiért a fák közül és oldalazva szaporán lépkedett a meredek hegyoldalon, a kicsiny kúszófenyők között.

Néhány órával korábban egy sűrű bokor alá rejtette felszerelését. Most felkapta a tengerészzsákot, körülnézett. Szürkeség szállt a völgyre, és sehol sem mozdult a fenyők lombja. A bokrok között Harry lehajolt, kis ideig szemlélte a terepet. Ha valaki van a közelben, lapulás után mozdul, mert mozdulni kénytelen – ha követni akarja őt. Ezért kivárt. Csak amikor eltelt vagy öt perc is és senki sem mozdult, végre elindult. Nem talált ösvényre, de ilyenre nem is volt szüksége. Igyekezett csendben haladni.

A közelgő vonat zaját még nem hallotta, de minden idegszálával érezte, hogy már nem maradt sok idő. Valahol nem messze emberek is voltak, lenniök kellett, mert ezt is érezte. Gyermekkorában, és később is gyakran tapasztalta: valami néha azt súgja az agyában, hogy emberek vannak a közelében – akkor is, ha nem látja őket. Néptelennek tetsző téli tengerpartokon érezte meg, hogy a sziklák mögött horgászok vannak. Havas hegyekben egyedül bandukolva tudta, hogy egy szurdokból mindjárt emberek bukkannak elő. Néha este a néptelen utcákon járva is sejtette, a falak mögött lapulnak valakik – akkor is, ha nem égett fény sehol, a ház lakatlannak látszott. Persze, nagyon felindult perceiben ez az érzés csődöt mondhatott, nem jelentkezett.

Most hát a tisztás szélén is ezt érezte, ezért nem is vágott át a nyílt terepen. Inkább körbement, végig fedezékben. És nagyon örült pár perccel később, amikor a közelben emberalakokat pillantott meg.

Olasz katonák voltak. Egy határőrcsoport, öt fő. Négy katona, egy őrmester, szerencsére nem volt kutyájuk. Gyalogosan járták egész nap a völgyet, és most igyekeztek vissza támaszpontjukra. Lehet, már legalább egy órája pihentek itt. A feletteseik úgysem tudják, merre vannak... Éppen szedelőzködtek. Fegyverüket hanyagul vállukra vetve indultak lefelé. Minden mozdulatukon látszott: nem is sejtik, hogy ellenség lehet a közelben.

Mert hiszen – Harry ellenség volt.

Kivárt türelmesen és a katonák elmentek. Akkor Harry már látta a síneket is. Az állomás nem volt túl messze, talán ötszáz méterre. A férfi sem túl korán, sem túl későn nem akart érkezni. Az állomástól északra – látta már fentről, távcsővel szemrevételezve a környéket – volt egy kisebb erdő. Elég sűrűnek látszott. Baj nélkül csupán az ellenkező oldalról közelíthette meg. Most azt tette.

Lassan lopózott. Izmaiban érezte az elkövetkező éjszaka küzdelmeit. Tudta, mindennek el kell dőlnie éjfélig, vagy nem sokkal utána. A közeledő vonat menetrenden kívüli, és ezen a jelentéktelen szárnyvonalon amúgy sincs igazi forgalom. Sem előtte, sem utána nem érkezik más szerelvény, ebben is biztos lehetett. Az olasz és a német hatóságok ma csak erre az egy, talán nem is hosszú szerelvényre várnak.

A veszélyt csaknem túl későn vette észre. Kilépett egy nagyobb bokor mögül, és csak a szeme sarkából látott valami mozgást. Azonnal visszahúzódott nesztelenül. Balra, nem messze tőle egy férfi ballagott. Mivel mozgása nem változott meg, Harry remélte: nem látta meg őt. A férfi különben helyi paraszt lehetett, félig telt zsákot vitt a vállán, és szemlátomást gondolataiba merült. Harry puha mohán lépkedett eddig, most maga is bokor lett, mozdulatlan. A paraszt is zajtalanul ballagott, ezért nem figyelt fel rá. Emberek vannak a közelben, vibrált benne a figyelmeztetés. Nem ez a paraszt, mások is!

Az erdei határőrjárat már elment, most kivárta, míg a parasztnak is nyoma vész. Csak utána indult tovább. Hamarosan meglátta a fák között előfehérlő épületeket. A sötétség már beterítette a völgyet, de a csúcsok és az égbolt még világosak voltak. A férfi ismét megállt. Lábához eresztette a zsákot, kinyitotta. Gyorsan átöltözött. Utoljára a sapkát illesztette a fejére, „bemérte”, orrához igazította tenyere élével, jól áll-e, és levetett holmiját a zsákba gyömöszölve ismét betette egy bokor alá. Ezt sajnos itt kellett hagynia. Az akció után az olaszok úgyis átkutatják a környéket. Így, olasz katonai egyenruhában több esélye volt a sikeres cselekvésre.

Mégis, szíve a torkában dobogott, amikor az állomáshoz közelített.

Ugyanebben a percben a távoli Berlinben ketten beszéltek telefonon:

– Hogy áll a legújabb aranyszállítmány ügye?

– Birodalmi érdekről van szó, uram...

– Nekem ezt ne magyarázza, Walter! Nagyon jól tudom, miről van szó.

– ...Csak azt akartam ezzel jelezni, uram, hogy a legfontosabb ügyeknek kijáró figyelemmel kísérjük a dolgot.

– Az nem elég! Gondoskodni kell mindenről! Gon-dos-kod-ni, értette?

– Értettem, uram. Éppen ezzel akartam folytatni. Mivel a mi szerepünk csak a határnál kezdődik, onnantól kezdve szerveztem meg mindent. A tervezett útvonal leírása már ott van Önnél, szintúgy az eddig tett biztonsági lépésekről is beszámoltam.

– Nem túlságosan érdekelnek a papírlapok, Walter, igazán tudhatná már.

– Tudom, uram. Igyekszem mégis, hogy mindent lefektessünk írásban is. Később esetleg...

– Arra céloz, hogy vetélytársaink kiütnek bennünket a nyeregből? No... szívesen mondanék valamit, de nem teszem. Hagyjuk ezt most. Az az aranyszállítmány a miénk lesz, ugye tudja?

– Természetesen tudom, uram. A Deutsche Bank emberei is várják a határon, de ez nem jelenthet akadályt.

– Nem. Már elintéztem az igazgatóval. Az arany egyelőre névleg a Bank kezelésében marad, viszont most a szállítmányt a megjelölt biztonságos útvonalon egyenesen a mi Sch-2-es raktárunkba szállítják.

– A külföldi ügyosztály készletei úgyis megcsappantak, uram.

– Nem csak azok... Nos, még az éjszaka folyamán jelentést kérek az ügyről!

– Meg fogja kapni, uram!

A beszélgetés félbeszakadt. Mindketten letették a kagylót. Valahol a szomszédos épület mélyén, egy pincében ugyanakkor egy férfi levette füléről a hallgatót. Gyorsírással jegyezte a beszélgetést, most fáradtan eltolta maga elől a teleírt lapokat és már nem gyorsírással, lassan felírta egy másik lapra:

„Beszélgetés 1939. október 14-én. Beszélők: Walter Schellenberg, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal IV-E osztályának (Belföldi Kémelhárítás) vezetője, és Reinhard Heydrich, a Biztonsági Rendőrség és Biztonsági Szolgálat vezetője között. Kezdete: 18 óra 07 perc, vége 18 óra 12 perc.”

Az állomás már egészen közel volt, amikor Harry váratlanul kiáltást hallott. Megdermedt. Mivel sohasem szolgált az olasz hadseregben és úgy igazán nem ismerte a vezényszavakat sem, hát először azt hitte, őt fedezték fel. Árnyékká lett egy falnál, ahová nem ért el a lámpák amúgy is gyér fénye. Lábak dobogtak. Harryt egy pillanatra elkapta a vágy: menekülni...! Szinte a fejében érezte dübörögni a csizmás lábakat. De – állapíthatta meg fél perccel később – a katonák az állomás előtt sorakoztak fel. A férfi visszafojtotta lihegését, lassan lecsillapodott. Nem, nem vették észre. Most újra elátkozta magában a Főnököt. Hát tényleg egyedül kellett ideküldenie...? Legalább Kate, a húga kísérte volna el. Ketten együtt többre mentek volna. Pár hete is, Zürichben... De az más volt. Civilizált környezet, álcázás, akció... Itt viszont most egyedül áll szemben a sok katonával, az éjszakával, a hegyekkel. A vasúttal, amellyel az elmúlt napokban olyan különös ismeretséget kötött. Még kezében érezte a hideg fémeket, azt a magányos váltót, a homályt a kőfalak között, az olajosan csúszó csavarkulcsokat. A sötétben messzehangzó fém-fém érintéseket. Hát igen, Kate nem illik ide, neki másféle akciók valók.

Hideget lehelt a fal. A férfi várakozott. Most görcsösen nem gondolt a múltra, nem akart rágondolni, csak a jelen kellett, hogy érdekelje. Halványan volt csak a tudatában, hogy milyen jelentősége van ennek az estének, ennek az amúgy unalmas kis hegyi vasútállomásnak. Valahol a világ fontos fővárosaiban talán összekuszálhat néhány szálat, ha ma este sikert arat. Kémvadásznak szerződött, de nincsenek mindig a közelben ellenséges kémek. Van, amikor a kémvadász is kémmé lesz, vagy még „mélyebbre süllyed” és diverzáns-feladatokat kell ellátnia.

– Őrmester! Elmondta a katonáknak, hogy mi a feladatuk?

– Igenis, hadnagy úr!

„Tehát van egy hadnagy is”, villant Harry eszébe.

Óvatosan kinézett a ház sarka mögül. A katonákra hátulról esett a fény. Látta, hogy hátizsák, pokróc, kulacs is van náluk, a fegyveren kívül. Tehát csaknem teljes menetfelszereléssel küldték őket ide. Nem vitás, hogy az erdőben látott őrjárat is a szállítmány miatt járta a környéket. Az olaszok vigyáznak hát. „De remélem, nem eléggé!”

Röptében megszámolta a katonákat, gyors tervet készített. Aztán lassan, nagyon lassan elvált a faltól, és mintha maga is csak árnyék lenne, elmerült a már mindent elborító éjszakában. Valahonnan a távolból ütemes dohogás közeledett. A vonat.

Harry nagy léptekkel kerülte meg az állomást. Amint a sínekhez ért, lábai alatt megcsikordult a kavics. A töltés csupa szürke, aprított bazaltkőből állt. Túl későn vette észre az őrt – ott állt tőle alig pár méterre. Akár egy villanyoszlop. Most megelevenedett:

– Alto!

Talán fegyvert is fogott rá. Harry nem ijedt meg. Erre is el volt készülve.

– Nyugalom, fiú! – mondta olaszul, amennyire tudta, az északolasz hegyvidéki nyelvjárást utánozva. Gyerekkorától beszélte a nyelvet. Otthon Máltán az angol mellett mindenki tudott olaszul is. No persze, nem számítva az arab beütésektől hemzsegő máltai nyelvet. – Vasutas vagyok itt az állomáson.

Hangja mély volt, mintha idősebb lenne. Az őr habozott. Harry szándékosan nem közeledett hozzá, nehogy meggondolatlan lépésre késztesse.

– Hallod? Jön már a vonat – folytatta Harry – Megyek, átállítom a váltót.

Négy méterre lehetett az őrtől, amikor az váratlanul zseblámpát gyújtott. Harry erre nem számított. A fénykéve még nem talált rá, egyelőre a földön írt le egy félkörívet. Harry olasz katonai egyenruhát viselt. Nem volt vasutas, és ezt az őr is tudni fogja két másodpercen belül. Gyorsan feléje indult.