Nermere István

Csapda a szigeten

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-564-3

MOBI ISBN 978-963-387-565-0

A Nap úgy tűzött, ahogyan még errefelé is ritkán. Az égbolt vakítóan kék, sőt már szinte izzóan fehér volt. Ahhoz képest, hogy március még igazán nem nevezhető nyárnak itt sem – Cosillas városa valósággal fürdött a mérhetetlen fényben. A spanyol tengerpart e szakaszán ilyenkor még nincs élet – pedig aki most nincs itt, igencsak bánhatja. Erre gondolt Harry is, amikor átvágott a főtér szép parkján, és könnyű, fehér zakóján át érezte, hogyan melegíti bőrét ez a csodálatos melegség.

Előzőleg oly sok hónapot töltött északon, hogy már azt hitte, elszokott az igazi melegtől. De alig két nap elég volt, hogy ismét elemében érezze magát. Ő, aki délen született, most szinte ismét hazakerült. Napégette bőre sötét volt, szeme fehérje csillogott. Igen elegáns öltönyt viselt, felső kis zsebében háromszögűre kihajtott zsebkendővel. Fényes lakkcipő, nyakkendő, még sétabotja is volt, amit olykor megpörgetett hányaveti módon. Az utcagyerekek szájtátva nézték. Pedig Cosillasban éppen elég nyaralót láthatnak, persze nyáron.

Az utcán megvárta, míg elmegy előtte a díszes, egylovas bérkocsi, tulajdonosa az idén korán jött elő. Még nem voltak itt a gazdag külföldiek, akik tavasztól őszig számtalanszor igénybe veszik a tollbokrétával feldíszített, lótól vontatott, festett faragásokkal feltűnővé tett járművet. A szokott helye ott volt a tér végén, szemben a nagy templommal.

A táj nyugalmat és békességet sugallt, Harry azonban valahol a tudata alatt nagyon is érezte a veszélyt. Annak ellenére, hogy most, a háború hetedik hónapjában egy semleges országban volt – a levegőben vibrált a feszültség. Sejtette, hogy ez nem lehet véletlen. Amint az sem volt véletlen, hogy a Főnök is éppen ide küldte őt.

A Főnök... Harry újra maga előtt látta a kopaszodó, ám csak negyvenes férfit, akinek valódi nevét még most sem tudta. Harry csaknem nyolc hónapja dolgozott a brit titkosszolgálat rejtélyes, még a szervezet előtt is titkolt sejtjében, amelynek a Főnök volt a mozgatója, a vezetője, a megálmodója és megteremtője is egy személyben. Hogy emberei hányan lehettek, rajta kívül senki sem tudta, még a londoni kémszervezet legfőbb vezetője sem. A Főnök egyszerűen közölte vele annak idején, hogy a legfontosabb akciókhoz nagyon konspirált emberekre van szüksége. Csak az eredményekre hivatkozott, ha csapata felől kérdezték – és volt is mire hivatkoznia. Az emberei brit földön, Németországban, Olaszhonban, Norvégiában, Svédországban és számos más helyen folytattak akciókat, olykor ő maga is – és eddig majdnem mindig győztek. A kémvadászok a legveszélyesebb akciókban vettek részt: az ellenség kémeit kellett leleplezniük, olykor pedig megsemmisíteniük.

Harry bement a szállóba. A bajuszos portás főbólintással üdvözölte. Harry brit állampolgárként szerepelt a bejelentőlapon. Gyapjúkereskedő volt Manchesterből. Járt már abban a városban, tudott róla néhány dolgot, tehát nem bukhatott le egy igazi manchesteri előtt sem.

De ettől nem kellett tartania. Tudomása szerint rajta kívül csak néhány német, portugál, francia és svéd vendég volt. A hotel előtt éppen akkor állt meg egy taxi. A vasútállomásról hozott újabb vendéget. A portás és a liftkezelő fiú már ugrott is. Előbb néhány nagy bőrönd gurult be a nyikorgó kis kocsin, majd a hallban felbukkant egy igazi dáma is. Harry egy újság mögé rejtette mosolyát.

A dáma ugyanis nem volt más, mint a húga. Kate hideg tekintetet vetett a hallra, látta Harryt is, de olyan közömbösen siklott el a szeme, mintha az vadidegen lenne. A portás hajlongott:

– Madame, parancsoljon... A legjobb szobánkat kapja, asszonyom.

Mindenkinek ezt mondta, és ezt Kate is érezte. Útlevelét letette a pultra. Harry messziről is látta, hogy Kate ezúttal svájci dokumentumot kapott a Főnöktől.

– Mást el sem fogadnék, csak a legjobbat – felelte azonnal a lány elkényeztetett hangon. Harry közelebb somfordált. A lift lejött a harmadikról, és két férfi szállt ki belőle. Az egyik egy magas, szőke, erős testalkatú, negyvenes férfi volt, Feuer, a másik egy liftesfiú.

– Kapsz egy ötöst, ha megmondod nekem, ki az az úr a német mellett.

Harry – akárcsak Kate – jól tudott spanyolul. Annak idején diplomata szüleikkel éltek pár évig Madridban is. A fiú alulról felsandított a férfira, és máris kezét nyújtotta az ötpesetás érméért:

– Senor Omeros, gazdag kereskedő, uram.

– Szóval Omeros – Harry átadta a pénzt, a gyerek felkapta Kate bőröndjeit, és szaladt a lifthez. Kate elment Harry mellett, kőarccal – hiszen a Főnök a lelkükre kötötte, hivatalosan nem ismerhetik egymást. Feuer egy hosszú pillantást vetett a nőre, majd spanyolul mondott valamit Omerosnak, és mindketten kimentek az utcára. Harry egy nem túl diszkrét pillantást vetett a vendégkönyv utolsó, még friss tintás bejegyzésére, és megtudta, hogy húga most Evelyne Trest néven szerepel. Ahogy Harry a Főnököt ismerte, biztos lehetett benne: ez az útlevél is valódi. Legfeljebb a tulajdonosa pár napja meghalt, vagy külföldön kórházba került, és a fényképet nagyon ügyesen kicserélték. A spanyolok semmit sem vehettek észre. Nem is nagyon érdekelte őket. Tisztában voltak vele, hogy országuk a háború kitörésének napjától kezdve az idegen kémek valóságos paradicsoma lett. E sajátos idegenforgalom ide még nem nagyon jutott el, március lévén a tengerparti városkát kedvelő turisták még csak otthon tervezgették nyári utazásukat. De a kis szálloda vendégkönyve tanúsította, hogy néhányan azért eljöttek már ilyen korán is.

Harry felment a szobájába. Az ablakból hamarosan látta, hogy ismét taxi fékez a szálló előtt. Roy szállt ki belőle, harmadik társuk. Cosillasba gyűlt hát a Főnök három legjobb embere, mosolygott magában Harry. Ő már napok óta itt volt, felderítette a terepet. Tudta, hol a repülőgépgyár, hol laknak az eljövendő történet főbb szereplői. Bár azt még nem tudta, mi is lesz ez a történet...? Mostanában többekkel távolról ismerkedett. A legveszélyesebbnek Feuer látszott, de Harry sejtette, ebben a játszmában lesznek nála rosszabb ellenfelek is. Olyanok, akik kiszámíthatatlanok. Új szakmájában Harry csak a kiszámíthatatlan dolgoktól, eseményektől, folyamatoktól – és persze emberektől tartott. Közben az ablaknál állva érezte, hogy rásüt a Nap. Visszaemlékezet: egy hónappal ezelőtt odafent volt Norvégiában, a fjordok között. Még most is testében érezte a jeges tengervíz szörnyű hidegét – de megrázta magát. Ez most Spanyolország, a déli tenger partja, és új feladat vár rájuk.

Ebéd után kiment a városba. Nem kellett sokat kérdezősködnie, hogy megtudja: Omeros, ez a negyvenöt év körüli olajbarna bőrű, élénk mozgású férfi Cosillas egyik leggazdagabb embere volt. Külfölddel is kereskedett, volt néhány halászhajója, és állítólag nemrégen megvette a városka előtt elterülő egyik kisebb szigetet. Halfeldolgozót akar ott létesíteni, beszélték a piactéren a reménykedők. Inas, barna férfiak voltak, munkanélküliek. Epedve várták már az új halüzem megnyitását. Omeros nem szórta a pénzt.