Nemere István

Az Emiliano 19. titka

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-567-4

MOBI ISBN 978-963-387-568-1

A férfi a naptárra pillantott. Ha nem akarja, akkor is szemébe ötlik a nagybetűs felirat: 1940. április 21. „Ez van ma”, villant az agyába, aztán elfordult. Az ablakon át csodaszép fehér házakat látott, itt-ott egymás fölé magasodtak. Lisszabon fölött ragyogott az ég, olyan csodás volt minden, akárha nyár lenne.

De Harryt most nem igazán érdekelte a látvány. Pedig máskor szívesen álldogált a felmagasodó parkok kőfalainál, nézte az alatta hosszan elnyúló kerteket, villákat és természetesen távolabb a tengert is. A huszonéves, magas, vállas fiatalember bejárta már a kikötőt, a déli és északi negyedeket. Úgy érezte, eleget tett a Főnök utasításainak, az elmúlt pár nap alatt megismerte a várost annyira, hogy nem érhette nagyobb meglepetés. Még szinte hallotta a férfi hangját, aki indulása előtt egy spanyolországi titkos lakásban – amit a brit kémszolgálat különleges egységének tartottak fent csak ennyit mondott búcsúzóul:

– Vigyázzon a kialakított képre, és ne vigye túlzásba a dolgot. Ne feledje, kinek adja ki magát, és azt a szerepet a lehető leghitelesebben játssza el. Ennyi az egész.

„Ennyi az egész...?” Harry keserűen elmosolyodott. Nem, ennél sokkal többről van szó. Egyszerű kereskedelmi ügynök hát most, akit angliai cége Lisszabonba küldött eladni néhány fontos árucikket. Mióta Londonban a titkosszolgálat központjában rájöttek, hogy mi folyik Lisszabonban, nincs egy perc nyugtuk sem. Meg is lehet őket érteni – ez az ügy elrontott mindent, amit eddig elértek a brit politikusok Európának ebben a felében. De hát ez nem tartozott rá. Csak annyi, ami az ő életét is érintette. Tehát most itt kell akcióba lépnie.

Harry lassan átment a másik szobába. Az ablakot csaknem átlátszó fehér függöny takarta, előtte kényelmes szék, oldalt asztal telefonnal. Az asztalon kendő alatt szendvicsek, palackban ital, poharak... Mostanában ideje nagyobb részét itt töltötte, ebben a székben, erről az asztalról evett, és olykor bizony itt szunyókált is. Nem volt váltása, még nem. De hamarosan, talán még ma megváltozik ez is. Hiszen legutolsó jelentésében eléggé riasztotta a Főnököt. Akiről persze ismét nem lehet tudni, hol van. Éppen úgy lehet Londonban, mint Afrikában, vagy valahol a frontvonalak közelében. A frontvonalak... amelyek még az ősszel „befagytak”, és azóta szünetelnek a harcok a nyugati fronton.

Kihúzta a széket az asztal alól, visszatette az ablakhoz, leült. Már úgy érezte, oly sok napja nézi a világnak azt és mindig ugyanazt a kis darabját, hogy ha behunyja a szemét, is látja pontosan a fehér házat a barna ajtóval, a csukott fa ablaktáblákkal. A ház lakatlannak tetszett, de Harry nem véletlenül bérelt szobát éppen itt. Innen pontosan a kapura látott, és a Főnök emberei előzőleg meggyőződtek róla, hogy a szemben lévő kis épületnek nincs másik kijárata.

Hetedik napja ült ebben a lakásban, ennél az ablaknál. Nézte a barna ajtót ott szemben. A hét nap alatt egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy bárki is be- vagy kilépett volna azon az ajtón. Még csak a lépteit sem lassította le ott egy járókelő – mert Harry figyelő szemét ez sem kerülte volna el. A fehér kis ház némán állta a csodálatosan erős tavaszi napfény ostromát. De mindez nem vette el a férfi kedvét. Tudta, egyszer csak megjelenik ott valaki.

Várt, mint pók a hálója közepén.

– Nem tetszik ez nekem – mondta a kis köpcös ember. Elnyomta szivarját, és az ablakhoz állt. Látta a Temzét, a szürke víz szürke égbolt alatt folyt. Néhány uszályt rakodtak a szemközti parton. Ha jobban kihajol, igencsak messze megláthatja a Tower-hidat is. De nem hajolt ki, hűvös lehetett odakünn. Az április itt még igencsak nyirkos.

– Nekem sem, uram, de ez az egyetlen, amit tehetünk – mondta a Főnök. Jó negyvenes volt, kopaszodó, merész tekintetében némi cinikus magabiztosság. De ez mit sem vont le az értékéből, tudta felettese, a köpcös is: Ezt az embert a szakma egyik kiválóságának tartják. Talán igaza van, hogy annyira titkolózik még... a sajátjai előtt is?

– De hát ez nevetséges! – tört ki a másik. Háttal állt az ablaknak és a padlót bámulta, ujjain sorolva az érveket: – Hiszen semmit sem tudunk a német-olasz szuperkémről...! Még azt sem, hogyan néz ki! A neve... az persze nem érdekes, minden héten változtathatja. Egy hetedrangú ügynökünk szerzett egy értesülést, amiből persze semmi sem biztos... Hogy egy lisszaboni utca egyik házában van egy ember, aki esetleg tudhat valamit az egyik legerősebb ellenfelünkről... És önnek ennyi elég?

– Nem elég, de az embereim majd megtudnak többet. Azt is sejtjük, hogy a dolog kapcsolatban állhat a német tengeralattjárók tájékoztató rendszerével. Hogy az nemcsak Franciaországot figyelteti, de a portugál és spanyol kikötőket is. A németek Berlinben adják ki a parancsokat, de a híreket Lisszabonban és másutt szerzik be arról, hogy a szövetségeseknek mikor milyen hajói mit rakodnak, merre haladnak... Ha meg akarjuk menteni a hajóinkat, le kell csapnunk erre a lisszaboni kémközpontra.

– Ahhoz képest, hogy csak egy címet tudunk, azt is bizonytalan forrásból...

– A legjobb embereimet küldtem oda. Először az egyiket, aztán majd a többieket is – felelte a Főnök óvatosan. Ez az óvatosság amúgy is alapvető jellemvonása lehetett annak ellenére, hogy néha – tudta a köpcös – a legvadabb ötleteket sem félt megvalósítani, kockázatos akciókba kezdeni.

– Maga annyira tart a sorainkba szivárgott ellenségtől, hogy még a belső vezetésnek sem árulta el, kik az emberek – a köpcös ezt érezhető szemrehányással közölte. A Főnök hallgatott. Sejtette, felettese maga fejezi be a mondatot, és nem is tévedett. – Csak az eredmények igazolják, ezt el kell ismernem. Míg olykor a többi csoportban le-lebuknak emberek, addig önnél ilyen nem fordul elő, még akkor sem, ha ügynökeit Németországba küldi. Ami már önmagában is nagyon veszélyes. Nos, az ön embereit még egy esetleges belső áruló sem buktathatja le, hiszen ön az egyetlen, aki tudja, kik ők... Gondolt rá, hogy mi lesz, ha önnel valami történik?

– Gondoltam – bólintott a Főnök hűvösen. – Egy köztiszteletben álló ember páncélszekrényében van a nevük. Ha velem... mint mondotta az imént... valami történne, az az ember elhozza a lezárt borítékot a Szolgálat legfőbb vezetőjének.

Vagyis nem neki – a köpcös megkönnyebbülten fellélegzett. Szóval erre is gondolt, rendben van. Még csak az hiányzik, hogy ilyen bajai legyenek. Enélkül is van elég. Tulajdonképpen jó is, hogy ez a férfi nem terheli meg az ügyeivel. Neki elég megadni a célt, aztán minden mást ő maga intéz el. Ilyen szempontból ideális csoportfőnök. Ha mindegyik így dolgozna...

– Nos, rendben van. Csinálják csak tovább. De egy héten belül mutasson fel valami eredményt! – emelte ujját figyelmeztetően a magasba. A Főnök csak bólintott, majd mozdulatlan arccal hagyta el a dolgozószobát. Gondolatait megtartotta magának – ahogyan máskor is.

– Megőrült, Schulz...?

– Jó estét, uram. Legyen szabad emlékeztetnem arra, amit ön mondott, amikor átvette hivatalát...

– No de mégis! Találkozóra hív egy ilyen... lebujba! Fuj, micsoda hely ez...?!

– Egy nagyon szokványos berlini mulató, uram. Mondhatni, kabaré is egyben. Az éjszakai élet egyik harmadrangú fellegvára.

– Minek csinálta ezt?

– Már az előbb el akartam mondani. Ön említette annak idején, amikor átvette a hivatal vezetését, hogy a jövőben nem szokványos módszereket kell alkalmaznunk. Például ami az elővigyázatosságot illeti... Uram, hát ez már éppen az, amire ön figyelmeztetett bennünket. Én még egyszer sem mondtam ki az ön nevét...