Jókai Mór
De kár megvénülni!

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-635-0

MOBI ISBN 978-963-387-636-7

TARTALOM

Előszó

X
Y
X? VAGY x? GÖRÖG X.
V. AZ ELSŐ CSÓK
VI. ALFA ÉS OMEGA
VII. A GÓLYÁS LÉGGÖMB = PELÁRGOTHÜLÁKÓSZ
VIII. ÉLETRE-HALÁLRA
IX. A KATASZTRÓFA

„Iringó”

I. A KALUGYER
II. A HIDEGÍTŐ CSÓK
III. A HEGEDŰ MEG A PEMZLI, MINT KÍGYÓ
IV. HOGY LESZ A SPANYOLMEGGYBŐL ALMA?
V. A RÁC PITE
VI. AZ ÉN DEVERSÉGEM
VII. AZ ÉN CIPŐIM

Fritillária

I. A TITKOS PATRONESSZ
II. A FEHÉR ÉS FEKETE POR
III. CANNAGATTA
IV. HEGEDŰ ÉS GORDONKA
V. A LŐPOR PRÓBÁJA
VI. „60.”
VII. A BŐGŐ-VONÓ

Passiflora

I. AZ ÉLETMEGHOSSZABBÍTÓK
II. SZÍNHÁZAINK ANNO EINSBÓL
III. A HŰ BARÁT
IV. KOMOLY SZÁNDÉKOK
V. A PIÓCÁK
VI. AZ ÉDES TITOK
VII. A BISMARCK PÁNCÉLINGE

Mirrha

I. HÁBORÚ, MEG MINDENFÉLE
II. MIRRHA
III. A HEROIKUS KÚRA
IV. TRÉFÁS TEMETKEZÉS

Hesperis

I. ELÖLJÁRÓ BESZÉD
II. A SZÜRKE EMBER
III. EGY CSAPÁS HELYETT KETTŐT – A LÉGYNEK
IV. A SEPTEMVIR LEÁNYA
V. PÁLMA NÉZETEI A JÓ HÁZASÉLETRŐL
VI. VŐLEGÉNY IN PETTO
VII. AZ ÉLVEZETES NÁSZUTAZÁS

Pálma

I.
II. EGY KIS PROZÓDIA ÉS EGY KIS LITURGIA
III. A NŐ OTTKINN ÉS OTTHON
IV. A RÁC PITE
V. MARCHESA VIOLETTA DI GAMBA
VI. ANGIOLINA D’ISTRIA
VII. NÉGY UTÁN – HAT
VIII. HERR VON ENTENFUSZ
IX. NACHTIGALLNÉ ASSZONY
X. BARACSKAINÉ ASSZONYSÁG
XI. VIOLA
XII. AZ ELSŐ SZÁZ FORINT
XIII. PIA FRAUS
XIV. A DINAMITBOMBA
XV. A SZERZŐDÉS
XVI. AZ EGYENRUHA
XVII. A FELESÉGEM
XVIII. A CSODATEVŐ EREKLYE

Előszó

Először azt a címet akartam adni ennek az izének (mely, fájdalom! rám nézve nem regény), hogy „egy becsületes ember gonosztettei”. Mert hát én az vagyok: becsületes ember; egyéb címem sincs: se „tisztelt hazafi”, se „szeretett polgártárs”, se „elismert szakférfiú”.

Csak becsületes ember: minden pontban; még a pontok pontjában is.

Mustrája vagyok a férjeknek, annyira, hogy azt beszélik rólam, hogy ha meghalok, porrá égetnek, s mint Artemízia királyné tett Mauzolusz királlyal, italba keverik hamvaimat, s úgy adogatnak be, de nem a nőknek, hanem a férjeknek, mint óvó-szérumot a hűtlenség baktériumai ellen.

És ez nem is lett volna rossz regénycím: egy becsületes embernek a gonosztettei. Hanem hát ez mégis nagyon hasonlít a sviháksághoz, egy neme a hetvenkedésnek: virtuskodás olyannal, ami nincs. Sohasem szerettem a dicsekedést. Mit dicsekedjem a bűnömmel? Elég, ha a feleségem így szólít, hogy te „bűnöm!”

Inkább választottam ezt a címet „…De kár megvénülni!” Ezzel aztán be van ismerve, hogy vén vagyok.

Biz az vagyok. Az ötvenediket járom.

De hogyha összeszedem magamat, ha a szerpántot jól megszorítom a derekamon, a szakállamat odáig, ameddig bicolor lett, kiborotválom, senki sem mond többnek negyvennyolcnál. Ebben is megmaradok állhatatosan negyvennyolcasnak.

Csak annak a melanogénnek ne volna olyan penetráns szekfűszeg bűze, mely három lépésről elárulja, hogy az ember a haját védelmezi!

Hát én bizony nem tagadhatom, hogy a porosz háborúban már hadnagy voltam: vitézségi érmet is hoztam haza magammal. Annak is urát tudom adni, hogy hogyan szereztem.

Mikor Benedek kiadta azt a korszakalkotó ordre de bataille-t, mely szerint a katonáknak megtiltatik a pipát a patrontáskába dugni, én voltam e rendelet végrehajtásánál a legserényebb. Én magam a századomnál negyvennyolc makrapipát koboztam el a bakáim tölténytartóiból: be is szolgáltattam a Generálintendatúrának.

Ezért kaptam a medáliát.

Szereztem ugyan Szadovánál egy kardvágást is a fejemre; ha egy tüzérhadnagy kollégám fel nem szed a földről, az ágyújára felültetve: Nikkelnek hítták a derék embert, hát ott taposnak össze.

Holmi svihák ember azzal dicsekednék, hogy ezért kapta a vitézségi érmet; de én jobban ismerem a dolog meritumát: nem azé az érdem, aki a vágást kapta; hanem aki adta. Fődolog a diszciplína. Az én Tapferkeitsmedaillem a 48 pipáért jutott ki.

Igaz, hogy a régimódi magyar hadvezérek más szisztémát követtek, mint Benedek: ezt bizonyítja az a megörökített adat, amely szerint Damjanich a szolnoki ütközetben, mikor az ordinánc huszárja alól egy ágyúgolyó ellőtte a paripát, azt kérdé a talpra ugró legénytől: „no fiam, hát ég-e a pipád?” „Az enyim ég: csak az üvé égjen!” felelt a huszár. Ami azt bizonyítja, hogy a régi magyar harcregula megengedte, hogy a katonák az ellenséges ütegek tüzelése alatt is pipázzanak.

…No, hát régi legény vagyok.

De azért még nem mondtam le a világról!

Maradok a szadovai rangomnál. Főhadnagy. Penziót nem adnak: tehát aktív állapotban vagyok. Még annyira nem jutottam a becsületességben, mint Gyulai Pali, hogy a férjek rám bízzák a szép asszonyaikat gardírozni. Tőlem rettegjenek!

Tehát kezdjük az elején.

Valljuk meg őszintén, hiszen úgyis hiába titkolnám, hogy énnekem a feleségem már a hetedik rubrikában következik.

Előtte már hat sorszám van betöltve.

Pedig igen korán házasodtam: alig voltam huszonöt éves. De hát nagyon gyorsan változott a repertoár.

S igen hamar ment nálam a beleszeretés egy szép arcba.

Az első lángom klasszikus oltáron gyulladt meg: egy fekete hajú, de kék szemű görög leány volt az: A görög nyelv professzorának a leánya, akihez privátára jártam. (Azt kérded, hogy a kettő közül melyikhez? Hát hiszen ha az elébbit értettem volna, azt mondanám, hogy „mihez”.)

Majd azután elmondom én mindegyiknek a tragédiáját sorba, csak elébb hadd mutatom be a színlapot.

A második szerelmem volt egy pompás rác leány: ennek meg szőke haja volt és fekete szeme.

A harmadik lángom egy hővérű asszony volt. Férjes nő, erős temperamentummal. Micsoda szemei! Tűzbe ugrottam volna érte – hűtőzni.

A negyedik volt egy színművésznő. Már ennek az arcát nem próbálom meg leírni; mert az annyiféle volt, ahány szerepet játszott. Azt pedig a színpadon kívül többet játszott, mint a színpadon. Ez volt rám nézve a legveszedelmesebb láng. Képes lettem volna érte elhagyni a juridikus pályámat, s elmenni vele színésznek. Amire ő is biztatott. Én persze primo amorozónak képzeltem magamat, csakhogy ő meg apaszerepkört szánt nekem. Ez volt a legcifrább történet.

Az ötödik ideálom volt egy „Sáron rózsája”. Igazán mélyen szeretett polgártársné! Az is nagyon szeretett engem. De nem érhettünk célt, mert az a bizonyos törvénycikkely még akkor nem volt szentesítve.

A hatodik volt egy szelíd tekintetű, ártatlan gyermek, akinek a komoly arcába, az okos beszédjébe voltam szerelmes. Egy septemvirnek a leánya, akinek az apja is szívesen látott. Amellett még lett volna belőlem valami. Annak volt ambíciója. Gesztenyeszín haja volt, és olyan szemei, mint az őznek.

(Te most lecsapod a tollat az asztalra, s azt mondod: „de hát megbolondultál, te öreg, hogy ilyen leleplezéseket adsz magadról? Hátha a feleséged olvasni fogja? Rád ismer a történetedről álnév alatt is.” Légy te afelől nyugodt. Ez a hat rózsa mind huszonöt év előtt virágzott számomra, és most huszonöt év múlva mind összekerültek egy csoportba a házamnál: mindennapos látogatói a feleségemnek; néha mind a heten együtt ülnek az ozsonnázó asztalnál; hat fertályszázados ideálom, hetedik a feleségem: képzelheted, hogy mi mindent beszélnek azok énrólam! Meg van énnekem számlálva minden hajamszála; de annyi nincs, hogy minden bűnömet fedezné egy hajszál.)

No, ez ellenmondásnak látszik a bevezetésben előadott jellemrajzommal, melyben Mauzolusz királlyal egy ugyanazon taplóbul faragott férjnek vázoltam magamat. Hja, ezt csak a világ hiszi rólam: az egész világ; de azt, hogy titokban milyen gonosztevő vagyok, azt csak azoknak a párkáknak a törvényszéke tudja, akik a szívekben és vesékben és asztalfiókokban olvasnak.

X

Hát ez már micsoda svindli megint? Egyszerre a X-ik fejezeten kezdeni a regényt! Az olvasó, meg a kiadó becsapására van-e ez fundálva? Higgyék, hogy már kilencet átforgattak belőle, s aszerint számítsák a honoráriumot?

…Nem a! Kérem alássan; nem római X-es szám az odafönn, nem is egy kétlábra állított érdemkereszt, sem pedig ama bizonyos matematikai föladványokban szereplő „egy ismeretlen”, hanem valósággal az első regényszakasznak a címe: a fatális görög „Ch” betű, a hellén alfabetben = X.

Az a kiakolbólított „ch”, amit az új magyar írók, mint szittya ajkakhoz érdemetlen indigénát a köztünk lakhatás engedélyétől megfosztottak s helyette, váltogatva, hol a „k”-t, hol a „h”-t sorakoztatják, a használt szó természete szerint. Így például, ahol anarchiáról van szó, ott azt írják, hogy „anarkia”, (mert az kemény falat), ellenben, ahol psychologia fordul elő, ott azt írják, hogy „pszyhologia” (lágy az!). A bacchanál a kezdetén íródik „bakkanálnak”, a vége felé aztán jó neki a „bahhanál”; a machinatiót pedig az határozza meg, hogy ki követi el; ha a néppárt részes benne, akkor „makináció”; de ha a púroszok csinálják, akkor „mahináció”.

De bár hamarább tették volna derék nyelvigazítóink ezt az idegen betű számkivetést! De sok keserűségtől megőriztek volna egy egész generációt: különösen pedig engem.

Azt persze nem is sejti már a jelen ivadék, hogy micsoda nagy szenvedéseken kellett átlábbadozni a megelőző bácsiknak.

A Bach-korszakban azzal sanyargatták a szittya legények porcikáit, hogy németül tanulni muszájoltattak. Hát persze azt tették, hogy nem tanulták meg. Az érettségi vizsgánál azonban erre is rákerült valahogy a sor. Kalkulust kellett belőle kapni, különben nem adták ki a bizonyítványt. A vizsgáztató tanár megmondá őszintén a vizitátor tanfelügyelőnek: „egy szót sem tud ez a fiú németül: nem vette be a nyaka”. „Dehogy nem tud! – biztató a hatalmas úr – állj elém, fiam, Szekeres: hát hogy mondják németül azt, hogy ember?” „Mensch!” – felelt rá készen a diák. – „Például: az ember próbál?” – „Das Mensch probirt.” (Ezt a tarokkból tanulta.) – „Hát azt hogy mondanád magyarul, hogy Ferd?” – „Lú!” – „Nagyon jól van, fiam, Szekeres! Hiszen tudsz te németül.” S adtak neki „elégségest”.

Mikor aztán következett az új politikai korszak a rájkszráttal, akkor a furfangos állambölcsek azt eszelték ki, hogy fordítanak egyet a közérzületen: ne szidják már a mérges dentumogerek a „német”-et, szidják inkább a „görögöt”.

Én éppen akkor jutottam az érettségi vizsga fogzási korszakába.

Maig sem tudom, hogy miért kellett nekünk görögül megtanulnunk! Hiszen nem mi járunk Athénásba Wertheim-kasszákat feltörni.

Abból pedig most már komolyan kellett vizsgázni, nem úgy, mint hajdan a „Márton grammatikából”; mert ezzel az intézkedéssel magasabb kormányzati és állampolitikai célok voltak összekötve: gátat vetni az intelligencia túltengésének. Hogy ne legyen annyi jogász Magyarországon. Erre volt jó a görög nyelv.

Engem a közgyámom (árva gyerek voltam), nehogy a fővárosi erkölcstelen világnak idejekorán martalékul essem, elküldött egy vidéki városban híreskedő középiskolába; ott is, nagyobb biztosság kedvéért, kvártélyra és kosztra állandósított magánál a nagytudományú igazgatótanárnál.

Nagyérdemű tudós Poprádi Esdrás uram igazán megérdemelte a címeit; mert ő maga négy katedrát látott el. Ő tanította a geográfiát, a matézist, az antikvitáteszt meg a görög nyelvet.

A beszélő orgánumának bizonyos sajátságaért úgy hítták, hogy „szuszka”. (Ugyanaz, amit a német tájszólam úgy határoz meg, hogy „der Knyaufete”). Aki a mássalhangzókat elvetéli: az „m”-et „b”-nek, az „a”-et „d”-nek, a „g”-t „k”-nak, „ny”-et „ty”-nek, a „z”-t „sz”-nek ejti: az „r”-et pedig úgy elköszörüli, hogy „ch” lesz belőle.

Ez az átkozott görög „ch”! Sohasem volt vele a tanár megelégedve, ahogy a görög „chi”-t kiejtettem: – úgy kell azt mondani, ahogy ő mondja az „r”-et.

Ennélfogva amit a clarissime prelegált, abból a szittyák nem értettek semmit, amiből az a jó következett, hogy kénytelenek voltak a könyvbül is elolvasni az illető tudományt; mikor aztán felelni kellett, akkor iparkodtak éppen olyan szuszka (Dunántúl „tutma”) kiejtéssel felelni, mint aminő a professzor úré; amiből megint a professzor úr nem értett semmit, de azért meg volt vele elégedve. = Egyáltalában nem üldözte a studiózusokat az egzaminálással. Életelve volt: „quieta non movere”. Bejött a tanterembe: fölolvastatta a katalógust, azzal leült a pulpitusa mögé, fölnyitotta a könyvet, ahol a szamárfül be volt hajtva; rákezdte a prelekciót, ledarálta a penzumot; mikor az óra ütött, becsapta a könyvet, leszállt a pódiumról, s elballagott.

Aki többet akart tőle megtudni, az följárhatott hozzá privátára.

Ezek között különösen a görög nyelvtanból adott magánleckék voltak látogatottak, mivelhogy reggel hét órakor volt a terminusuk; télen úgy, mint nyáron.

Nem, mintha a diákok nagyon tartanák magukat az „aurora musis amica”-hoz, s szeretnének korán fölkelni, hanem inkább azért, mert akkor még a professzor aludt. Soká szokott aludni, soká fenn volt éjszaka.

Hát aztán ki tartotta a privátát Esdrás úr helyett?

Az bizony supleáltatta magát a külön tanórán a leánya által. Ő ott aludt a mellékszobában, nyitott ajtónál, semmi vétség nem volt a dekórum ellen; aztán a professzor fia is ott volt – egy notórius árulkodó. Az is velem egy klasszisban tanult.