Nemere István

Az admirális rakétái

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-573-5

MOBI ISBN 978-963-387-574-2

– Mindig beleköpnek a levesünkbe!

– De most már valamit tenni kellene ellenük!

– Legfőbb ideje volna...

A két férfi egymásra meredt, nagyon dühösek voltak. Az egyik még kezében tartotta a beérkezett jelentéseket, a papírlapokkal csapkodta az asztal szélét. A másik nagy léptekkel rohangált fel-alá és olykor a fejéhez kapott. Az ablakon át Berlint láthatták... volna, de itt csak egy udvarra nyílott kilátás. Az, hogy odakünn nyár van, idebent egyáltalán nem látszott. Minden évszakban egyformán reménytelen szürke fény jött be azon az ablakon.

A főnöki szoba ajtaja váratlanul tárult fel. Ezek ketten azonnal vigyázzba vágták magukat. Valójában katonák voltak, egy különleges front harcosai – akkor is, ha sohasem hordtak egyenruhát. A német katonai hírszerzés, az Abwehr felderítő és kémelhárító osztályán hozzájuk hasonló civilruhában még több százan dolgoztak, ha nem is ilyen magas beosztásban.

Várakozva néztek az alacsony, sűrű hajú, vörös arcú férfira. Az egy másodpercig komolyan szemlélte beosztottjait, aztán intett:

– Jöjjenek be! Csukják be az ajtót, mert bizalmas beszélgetés következik.

Amikor már hárman ültek a főnök puritán egyszerűséggel berendezett szobájában a kényelmetlen székeken, a főnök megállt a nagy Európa-térkép előtt és rájuk meredt.

– A britek ismét túljártak az eszünkön, de már nem sokáig lesz ez így! Rájöttem a megoldásra. Illetve, rájöttünk... – zavartan elhallgatott. Nem részletezte, végül is a Szervezetben kié az érdem. A lényeg úgyis az volt, hogy...

– Azt fogjuk csinálni, amit ők! Eddig azért nem tudtunk a szuperügynökeik, a kémvadászok nyomára jutni, mert még saját kémszervezetükön belül is elkonspirálták őket! Hiába építettünk be fáradságos és főleg évekig tartó munkával egy-egy ügynököt a londoni központjukba, ha ezek azt is kijátszották... Most már nem kétséges: van Londonban egy csoport, amelyről mi semmit sem tudunk. De még a brit belügyminiszter vagy a katonai felderítő hivatal elnöke is alig tud valamit! El kell ismerni, hogy nagyon ügyesen szervezték meg. Nekünk eddig még azt sem sikerült kiderítenünk, hányan lehetnek a csoportban, és hogy hívják a vezetőjüket! Hiába igyekszünk beférkőzni oda, nem sikerül! – az asztalra csapott, a tolla felugrott és visszaesett: A férfi fehér inget és nyakkendőt viselt, most egy rántással kilazította nyakán a csomót, arca a szokásosnál is vörösebb volt.

Nagyot fújt és némileg lecsillapodva folytatta:

– A brit kémvadászok már sok borsot törtek az orrunk alá, de ez most megváltozik. Mert gondolkozzanak csak, uraim: hogyan okozhattak nekünk annyi érzékeny veszteséget? Úgy, hogy pontos információik voltak rólunk! Néhány ügynökük gyakran megtudta, mit tervezünk, hol, mikor, mit fognak csinálni az embereink? Akkor aztán odaküldték a maguk konspirált ügynökeit, és azok keresztülhúzták a számításainkat, netán meg is gyilkolták a mieinket! A legjobb embereinket! – tartott egy kis szünetet. Eszébe juthatott, hogy két beosztottja aztán igazán jól tudja mindezt, hiszen tavaly ősz óta vele együtt dolgoznak itt. Lecsillapodva, halkabban folytatta: – A saját fegyverükkel kell legyőznünk őket, azt mondta az admirális úr.

Canaris tengernagy nevének említésére feszült csönd támadt a szobában. Az Abwehr mindenható főnökét valóságos legenda övezte. A sok nyelven beszélő abszolút kém mindig is példakép volt ebben a házban. Az az ember, aki igazi tengerészként kezdte pályafutását, és mint ilyen, hajótörést is átvészelt, később komoly hadihajókat vezényelt, több kontinensen vívta csatáit a német érdekekért és ha úgy hozta a sors, hogy lebukott és elfogták, hát a börtönben őt felkereső papot is képes volt megölni, hogy reverendájában elmenekülhessen – minden német hírszerző számára az utolérhetetlen minta volt.

– ...Ezért, uram, úgy döntöttünk, mi is létrehozunk egy elkonspirált csapatot. Önök lesznek a vezetői. Rajtam kívül senki sem ismeri majd a csapat tagjait. Ha bevetésre indulnak, közvetlenül tőlem kapnak parancsot és csak nekem, értik? Csak nekem tesznek jelentést! Még itt, ebben az épületben sem fog tudni önökről senki...! Mostantól fogva mi támadunk, és az angolokat ahol csak lehet, lesöpörjük a sakktábláról!

Aztán jóval halkabban folytatta:

– Az admirális úrnak van egy terve. Csodálatos terv... Ha sikerül, akkor... – nem folytatta, még nem. Csak jelentőségteljesen és már előre diadalittasan. nézett maga elé. Aztán közelebb intette társait és beszélni kezdett.

– Ez az a ház? – kérdezte Kate.

A lány hangja frissen csendült a hajnali hűvös levegőben. Megállt, a hátizsák már nagyon vágta a vállát. Körülnézett. A domboldal nem túl meredeken lejtett, az ösvény alig észrevehetően kanyargott, félig benőtte a fű. Ritkán járhattak erre az emberek. Ami nem is csoda, hiszen a vidék kietlen volt. Messze a tenger, az utak, a vasútról nem is beszélve. Juhokat legeltettek néha a falusiak, bár falu is kevés volt. A vízhiány miatt errefelé nem is művelték meg a földeket. Az eső is ritkán esett.

– A térkép szerint ez az – felelte Roy.

A férfi most nem volt, nem lehetett elegáns, emiatt nem is érezte magát túlságosan jól. Máskor mindig megengedhette magának, hogy az öltözete alapján ne nézhessék koldusnak, hajléktalannak, csavargónak. Most viszont éppen ez utóbbi szerepét osztották rá. Errefelé szokásos szakadt nadrágot és zubbonyt viselt, fekete kalapot, amelynek karimáján is volt egy lyuk, két ujját is beledughatta volna. A bakancsa sem volt új.

A többiek sem néztek ki különbül. Idegenvezetőjük, Carlo még a többieknél is nyomorúságosabb ruhát viselt. Itt fent a magasban a parasztok csak vasárnap öltöztek ki, amikor lejöttek egyedülálló házaikból, majorságaikból a legközelebbi falu templomába. Ilyenkor már reggeltől lehetett látni az ösvényeken fel-felbukkanő fekete ruhás nőket, férfiakat, gyerekeket. Amikor elhangzott az utolsó harangszó, az emberek megindultak vissza, hogy ha kissé későn is, de otthon ehessék meg az ebédet. Vasárnap délutánra a falu ismét szinte elnéptelenedett.

Harry és Alba egymás mellett álltak. A spanyol lány pár nappal ezelőtt jött csak vissza Angliából. Elvégezte a Főnök skóciai gyakorló iskoláját, a kémkiképzőt, amit tavaly nyáron Harry a húgával, Kate-tel együtt szintén kijárt. Tegnapelőtt éjjel tette őket partra egy hajó az egyik olasz öbölben, és azóta egyfolytában jöttek. Éjjel is csak négy órát aludtak, és pirkadatkor újra nekivágtak az emelkedőnek. Most, a fennsíkon arcukba vágott a szél. A kis völgy nem váratlanul bukkant eléjük, hisz pontos térképeik voltak. Tudtak hát előre a kis házról is.

– Gyerünk – mondta Carlo. Ő volt köztük a legidősebb, lehetett tán negyven is. Örökké borostás és mogorva, csak sejtették, hogy őt sem kényeztette el az élet. Nem ok nélkül állhatott a brit titkosszolgálat kötelékébe és vállalta, hogy a szövetséges olasz és német katonai titkokhoz segíti megbízóit. Egy héttel ezelőtt egy küldött révén megkérdezték tőle, hajlandó-e a fennsíkra vezetni négy brit ügynököt? Habozás nélkül igent mondott. És most itt vannak, akiket várt. A brit ügynökök, Mussolini és Hitler esküdt ellenségei.

– Errefelé vannak valahol? – kérdezte Harry, miután szusszantott egy nagyot. Rámosolygott Albára. A lány visszamosolygott – nem volt már titok, mit éreznek egymás iránt, bár erről még sohasem beszéltek.

Alig két hónapja ismerték egymást, ebből is csak összesen tán egy hetet töltöttek együtt. A lány karcsú testén is fekete nadrág és zubbony feszült. Messziről, távcső nélkül egy őrjárat Kate-et és őt is férfinak hihette.

– Itt szoktak lövöldözni, ritkán – Carlo nem állt meg közben. – A különleges lőgyakorlótér vagy két kilométerrel odébb kezdődik. A másik dombon túl... Ez itt a juhászok nyári háza. A legeltetők itt szoktak megszállni, de inkább csak július közepétől járnak erre.

Most még csak június volt. Ezerkilencszáznegyven júniusa – Harry felnézett az égre. Hány nyarat fognak még megérni? Kate és ő, vagy Alba...? Persze, izgatta Roy sorsa is. Különösen azért, mert a húga már hosszú hónapok óta-szerelmes volt ebbe a férfiba. Royt is a Főnök, vagyis a sors vetette útjukba. A kémvadászokat egymásra utalták a véletlenek és az életutak. Alba is véletlenül keveredett közéjük, de mindnyájan remélték, megállja majd a helyét. Huszonkét éves, tud nyelveket, erős és ügyes. Ez lesz a tűzkeresztsége, villant Harry agyába a féltő gondolat. Eddig nem is jutott eszébe, hogy mindnyájan életveszélyben vannak. Valahogy megszokta tavaly ősztől, mióta kitört a háború. A Főnök pár hetenként vetette őket akcióba, szinte nem is volt pihenőjük. Ám most Alba is itt van, ez a csodálatos lány, akiért szintén felelősséggel tartozik. Ahogyan a többiekért is, hiszen ő a parancsnok. Mint már nem először.

Carlo nem szólt, míg odaértek a házhoz. A jókora szürke kövekből rakott falak erőt sugalltak, de a jövevények jól tudták: ha megjelenik itt egy szakasz olasz vagy német katona automata fegyverekkel, nem sokáig védekezhetnek. Élelmük és vizük annyi van, amit magukkal hoztak. Errefelé nincsenek források, patakok. Mindnyájan jókora hátizsákkal közeledtek. Fegyvereik is vannak – ki merészkedne a fennsíkra anélkül?

– Meddig maradunk itt? – kérdezte Roy, amikor félretolta a rozoga deszkaajtót. Letapostak néhány túl szemtelen gazt. Carlo átlépte a küszöböt.

– Holnapig – felelte Harry töprengve. Nem, nem rakhatnak tüzet, a füstöt messziről megláthatná egy őrjárat. Ha ez valóban az olasz és német hadsereg közös és rejtett tüzérségi lőtere, ahol új fegyvereket próbálnak ki, akkor a környéket talán jól őrzik. Résen kell lenniük, már ettől a perctől kezdve, mindvégig.

– És valóban olyan fontos lehet az a dolog? – a miniszter lebiggyesztette a száját. Rossz szokása volt, hogy nem hitt senkinek. Legalábbis nem azonnal.