Jókai Mór
Egetvívó asszonyszív

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-641-1

MOBI ISBN 978-963-387-642-8

TARTALOM

Első rész

I. Két arckép
II. Egy halott falu
III. Kutyák és kutyábbak
IV. Az utolsó görög
V. A fonóház
VI. Kőművesné asszonyom meg a nagyfejűek
VII. A vörös szekerek
VIII. A zsoltárok harca
IX. Asszonyok harca
X. Unalmas dolgok
XI. A negyedik parancsolat
XII. Nászéj a pásztorkunyhóban
XIII. Kardos Sára asszony
XIV. Tábori élet

Második rész

I. Salva Guardia
II. A piktor
III. Az arcképek
IV. A nagy katasztrófa
V. Az ítélet
VI. Tánc közben
VII. Őrült Lehetetlenségek
VIII. Az égküldte tanú
IX. A nagy futás
X. A válás
XI. Igazolás
XII. Jutalom e földön
XIII. Leánykérés
XIV. Elveszett szívek
XV. A kócsag védelme a sólyom ellen
XVI. Törvényes bigámia
XVII. A gyermekkéz betűi
XVIII. A gyermekruhácskák

Harmadik rész

I. Az apai puska
II. Életpálya-választás
III. Katalin
IV. Az Erynnisek
V. Megszabadulás
VI. Harmadik feleség
VII. Az arckép
VIII. Az anya harca
IX. „Valóban ő az!”
X. Halálos öröm
XI. Azok a harangok!

Igazoló adatok

Ifjabb Baranyi Miklós adománylevele
Halotti prédikáció Benedek Mihály lelkésztől

Első rész

Jelmondat:
„Flectere si nequeo Acheronta, Superos movebo.”[1]

[1] „Ha az alvilágot nem hajthatom meg, az égieket fogom megindítani.”

I. Két arckép

Mesével határos maga a történet is, melyet régi családi levéltárból tanultunk ki. Sehol másutt és soha máskor nem jöhetett volna ez így egymás után, mint „ott” és „akkor”, Debrecenben ezelőtt kétszáz esztendővel. A vezérlő alakok rendkívüliek; de azért nem tündérek, nem démonok, nem hiperboréok lakói, valóságos emberek, élő alakok.

Tanú rá ez a két arckép, mely most is látható egy magyar nemesi család kastélyában, a hajdani régi keretbe illesztve. Ez a két arckép alkotja e regény alapját: ez a kiindulópontja, ez a befejező megoldása a történetnek. Ezek adják meg a lökést a hosszan tartó küzdelemnek, mely megmozgat eget és földet, tettre kényszerít népet, várost, egyházakat, törvényszékeket, magát a római konklávét, s aztán egy pillanat alatt szétoldja – a legnagyobb természetességgel az egész mesebonyodalmat.

Ezt a két arcképet kell hát megismertetnünk.

Mind a kettő Mányoky magyar festőnek a műve, ki a XVIII-ik század vége felé egyike volt a legkapósabb arcképfestőknek.

A férfi arckép alá oda is van írva a művész neve; a női arckép alól azonban elmaradt.

Ezek Baranyi Miklós és a felesége, Katalin, képmásai. A művészecset remekelt rajtuk. Még most is mintha élnének, mintha szólni akarnának, mintha szemeikkel egymás tekintetét keresnék: a férfi keze ajánló mozdulattal előre nyújtva, a nő jobbja erélyesen összeszorítva.

A férfi délceg, daliás alak, arcát tekintve, alig több húszévesnél, bajusza alig kunkorodik; de ami ebben hiányzik, kipótolja azt a sűrű szemöldök, mely dacos ráncot von össze a homlokán, sasorra is öregbíti a komolyságát; a sasorr elüt a magyar fajjellegtől, de még inkább a haj színe, mely rőtbarna, mint az oroszlánsörény; nagy villogó kék szemei még inkább idegenné teszik a kifejezését. Viselete olyan, mint a kurucoké a Rákóczi hadjáratában, rézsút gombsoros dolmány, aranycsatos farkasbőr-kacagány, bogláros öv, karddal, bal kezében gerezdes buzogányt tart. Az egyik keze kínálkozik, a másik fenyeget.

A női arckép valóságos görög típust mutat; csigákban leomló fekete haj, egyenes szemöldök, keskeny orr, finom ajkak, tojásdad arc, sűrű szempilláktól árnyékolt feketébe játszó kék szemek. S hogy a fajjelleg még jobban kifejeztessék, az alak jelmeze is mitológiai, görög chlamys, mely a nyakat és vállat, úgyszintén a bal kart fedetlen hagyja (csodaszépek!); a jobb kar ellenben feszesen burkolva van a lenge lebernyegben, csak az összeszorított ökle látszik, míg a bal kéz egy lant húrjait pengetné – ha tudná. De hát nem tudja; mert nincs kidolgozva. Ezt úgy felejtették, az első aláfestésben. Talán volt rá valami ok. S ez az ok megmaradt, úgyhogy később sem igazították ki a hiányt.

Talán annak is van valami története, miért tart a férfi az egyik kezében buzogányt, míg a másikat engesztelésre nyújtja, a nő pedig miért nyugtatja egyik kezét a lanton; miért szorítja össze a másikat? Szerették-e, gyűlölték-e egymást? Ha szerették, miért néznek egymásra oly haragosan? Ha gyűlölték, miért nem szakadtak el egymástól?

Majd elmondják azt ők maguk ennek a történetnek az utolsó lapján.

II. Egy halott falu

A Baranyiak a legrégibb nemesi családot alkották a magyar alföldön. Az ő birtokuk volt Zám, Debrecen közelében. Az a nagy félkör, amit a Hortobágy folyama átnyalábol, egész a mostani kőhídig, mind az ő ősi birtokuk volt, aminek a határait még a toronyból sem lehetett meglátni. Még akkor torony is volt ott és templom hozzá, előtte hosszú utcasor – átellenében kastély. Egy valóságos falu, földmívelő néppel. A sík rónán elszórva láthatók a pásztorok cserényei, a csordakút hármas kútgémével, körülöttük delelő csordák, gulyák, nyájak és ménesek. A Hortobágy folyását a messzeségben a füzesek jelölik, ott fehérlenek a halászok, pákászok gunyhói. S azokban mind a Baranyiak jobbágyai laknak. – Elmúltak már. Falu tornyostul, család kastélyostul.

A Hortobágy vizén egy lovas csapat úsztat keresztül. Híd nincsen, komp sincsen; a víz sekély, könnyen át lehet rajta kaptatni. Lehetnek valami százan, fegyverzetük van, sőt, zászlójuk is van. Az ugyan csupa rongy; de hát hozzá illik a csapathoz: annak az öltözete is folt hátán folt. Erről ismerni rá a kuruc vitézre. A zsebrák lehet rongyos, a martalóc lopott köntöst viselhet; de a kurucnak be kell foldani a mundérját, mert regula alatt áll. A tábori életben pedig szakad a ruha. Ólompityke alig van már rajta: azt ellövöldözték, mikor fogytán volt a golyóbis. Jó a szíj is, meg a fapecek. Csak a kard meg a mordály legyen rendben. Némelyiknek fel van kötve a karja, néhánynak a homlokán díszlik a véres kötőlék.

Annak a csapatnak a maradványa ez, melyet közel egy éve már, hogy magával vitt nemzetes Baranyi András uram, kíséretül a fejedelem mellett, akit minden viszontagságon keresztül híven követett, amíg a polyák földön el nem ragadta a fekete halál. Akkor aztán a Miklós fiára maradt a csapat vezetése: akit addig hadnagynak hívtak: most egyszerre kapitány lett belőle. Alig volt még húszéves.

Most végre úgy fordult a világ, hogy a fejedelem betört az országba, híveit összegyűjteni, s megkezdeni a harcot az idegenek, a zsarnokok ellen. Vele járt híveinek is jólesett, hogy ismét jóllakhatnak a „fehér cipó, szalonnával” meg a többivel, amit a nóta hozzá rímez: ki-ki sietett a maga faluját fölkeresni. Baranyi Miklós is kereste a csapatjával elhagyott otthonát, Zámot.

Hej, mikor tavaly itt hagyták ezt a vidéket, a nyalka kurucok, de szépen énekelték azt a nótát, hogy „zöld erdő árnyékát, piros csizmám nyomát, hóval födi be a tél!” – Bezzeg nem énekelték most! a szájukból nem szakad ki más, mint a „kutya lelke, ördög teremtette”. Amint a nádasba gázolnak, mint a pokol füstje, úgy rohan a szemüknek fellege a szúnyognak, galambóci légynek, vezetve dongó bögölyöktől. A ló horkol, ágaskodik, az ember nem lát a repülő ellenségtől. S ugyan jó, hogy nem lát! Mert ahogy a nádasból kivergődik, ahol a pokol légiói tanyáznak, s szét tud tekinteni a végtelen rónán, mely előtte terül, akkor facsarodik el a szíve igazán.

Ez nem az a puszta, ami őt táplálta. A szántóföldeket fölverte az aszottas, a bogáncs, a kutyatej, a keserűlapu, a legelő csupa vakondtúrás, a kaszálót összegubancolta a csülökig érő bozót, melyből magasra ágaskodnak ki a zászpák, nadragulyák, ökörfarkkórók. A méregtermő, a meddő, a mostoha természet világa ez itten. A tömpölyök sárga békanyállal behúzva, mely közt feltartott fejjel úszik a vízi kígyó. – Émelyítő, poshadt bűzt terjeszt a növényzet, amitől az ember teste végigborzong.

Sehol egy legelő állat a nagy pusztán, lónak, marhának nyoma sincs a szikkadt iszapban.

Csak a csincsés bozótjából tör ki valami állatmarakodás zsivaja: ott disznókonda küszködik közé tört farkassal vagy elvadult kutyával; a sás között fehérlő csontvázak hirdetik, hogy az agyaras maradt-e a győztes a minapi csatában vagy a kutyafajta? Anyányi róka leskelődik a zsombik mellett az osztozkodásra.

A karikás ostorok durrogása csendet parancsol a marakodó állatoknak, azok röfögve, vonyítva rohannak szét a közeledő lovasok elől, hogy aztán megint újra kezdjék az éhség irtóharcát.

– Itt törökök jártak – dörmögi a vén kuruc hadnagy, a Nyúzó Palya a kapitányához. – Minden lábasjószágot elhajtottak, csak a sertéseket hagyták itten.

Most már tudják a hazatérők, hogy mi vár reájuk otthon.

Az egész puszta meg van halva, meg van ölve.

Következik egy sík lapály, melyen egy fűszál sem zöldül: nincs egy lapu, egy vadsóska, egy ördögborda rajta: mindent letarolt a férgek milliója, aki maga után csalta a keleti rózsaszín seregélyeket, minőket e vidéken sohasem láttak: ezeknek terített asztal e féreglakta puszta: olyan lármát csapnak, mint a kerepelő.

Más ismeretlen madarak is jönnek, ott kóvályognak a levegőben. Olyanok, mint a sas, csakhogy csupasz a nyakuk. Hát ezek mit keresnek itten?

– Ahol jön már a csordakút! – mutogatja a vén hadnagy. A hármas kámvával, kútgémmel.

A nagy ragadozó madarak oda ülnek el a kútgémekre.

– Itt volt a borjas tehenek delelője!

Az ám. Ott a nagy gömbölyű szérű, amit delelőnek híttak azért, mert ott tanyázott éjente ezer darab tehén. Jelzi a helyet a sötétzöld növényzet. A trágyaföld kedvenc növénye díszlik ott a pokolvar laboda, ami olyan keserű, hogy még a sáska sem nyúl hozzá.

De azok az egyiptomi hullakeselyűk mégiscsak várnak itten valamire. – Igen; egy juhnyájat is itt felejtettek: azt nem lehet gyors futásban elhajtani. A pásztor nélkül hagyott nyájat nem itatta meg senki: vadvízre került, elhullott mételyben; egynéhány ott lézeng még most is: arra várnak a dögevők; egy kis kuvaszkutya vitatkozik velük, aki ott maradt az őrzött birkáival, maga ürgére vadászik.

És körös-körül a látóhatáron a csalfa délibábtenger habjai közt táncoló tornyokat, palotákat mutogat, megfordított tükörképekkel egyben, a hosszú házsorokon végig lehet látni… És ebből semmi sem igaz. Káprázat az egész: a föld álmodik tengerről.

Közel érték már a csordakutak.

Máskor a paripák nyeríteni szoktak, mikor azt meglátják. S ügetni kezdenek az itatóvályuk felé. Elfér ott egyszerre száz ló. Út sem vezet oda, sárga virágú pipitérrel van benőve a fenyér. – Hát most mi lelte őket? – Amint a csordakút felől végigcsap egy szellő, valamennyi paripa megtorpan, elkezd ágaskodni, horkol, a fülét hegyezi, a fejét a szügyébe vagdalja, majd lehányja a hátáról a lovasát. Se ostor, se sarkantyú nem bírja rávenni, hogy előremenjen. Mit éreznek ezek?

– Szállj le, Kakas, nézd meg, mi van a csordakútnál? – parancsol a fiatal kapitány.

Kakas hadnagy leszáll a lováról, s előrecammog koszrogó léptekkel a csordakútig, kantárszáron vontatva maga után a fakóját, aki mind a négy lábát előrefeszítve követi a gazdáját, s egyre kapkodja a fejét makrancosan.

Kakas hadnagy keresztülhajol a kút kámváján, s azzal nagyot bődül, eltakarja a tenyerével a száját. S aztán visszafordul, hogy a lovára felkapjon. De az már megelőzte, elkezdett vágtatni; most aztán a ló viszi a gazdáját a kantárnál fogva, aki gyalog nem tudja utolérni a lovát, míg csak az a többi lovak közé nem kerül, ott aztán összerázkódik, hogy minden szerdék csörömpöl rajta. Kakas hadnagy térdre esik a ló mellett, s nagyot kiált: „Jaj!”

– No, mi van ott Kakas? – kérdi a kapitány.

– Hogy a Krisztus pofozza föl a cudar pogányát! oda vagyunk falustól!

– Mit láttál?

A hadnagy fogvacogva felel:

– A csordakút tele van csontvázzal.

Erre aztán a kapitány is leszáll a nyergéből, s odasiet a csordakúthoz.

Bizony a kámváig van az telehányva emberi csontvázakkal: annak a szimatjától bokrosodnak a lovak.

A kút kámvájától egy puskalövésnyire pedig egy koponyagúla emelkedik.

Török szokás ez. A győzelmes basa, hogy beszámolhasson otthon Sztambulban a nagyvezérnek, a levágott ellenség fejéről lehúzatja a bőrt, azt kitömeti szalmával, úgy rakja szekérre; így könnyebb a teher, mintha a koponyával együtt szállítaná. A koponyákból emléket emeltet a mészárlás színhelyén: zászlót is tűzet fel rá.

A kuruc vezér most már tudja, hogy mi vár rá otthon. Felhő áll a nap elé, s arra a délibáb egyszerre szétfoszlik, előtűnik a látóhatár.

Ott áll a hazatérők előtt az egykori otthon. Romba dűlt falak, csonka torony, sárrá vált omladékok.

Mentül közelebb érnek, annál szomorítóbb lesz a pusztulás képe. Itt minden ház vályogból volt, a csupasz fal olyan fekete, mint az elégett gerenda: benőtte valamennyit a sűrű árvacsalán; kertet, udvart fölvert a maszlag, melynek tüskés tobozai hirdetik, hogy itt lakik a halál. Itt volt valaha „Zám”. Nincs többé!