Karl May
AZ EZÜST-TÓ KINCSE

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-693-0

MOBI ISBN 978-963-387-694-7

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET
A FEKETE PÁRDUC

MÁSODIK FEJEZET
AZ ÖRDÖG NEM ALSZIK

HARMADIK FEJEZET
A TUTAJOSOK TÁBORÁBAN

NEGYEDIK FEJEZET
A VADON TÖRVÉNYE

ÖTÖDIK FEJEZET
A HULLÁMZÓ PRÉRI

HATODIK FEJEZET
VÁGTATÁS AZ ÉJSZAKÁBAN

HETEDIK FEJEZET
A BUTLER-FARM OSTROMA

NYOLCADIK FEJEZET
A KURUZSLÓ

KILENCEDIK FEJEZET
CSEL ÉS ELLENCSEL

TIZEDIK FEJEZET
RÉGI BŰNÖK

TIZENEGYEDIK FEJEZET
INDIÁNOK FOGSÁGÁBAN

TIZENKETTEDIK FEJEZET
NÉGYES PÁRVIADAL

TIZENHARMADIK FEJEZET
ÁRULÁS

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
AZ EZÜST-TÓ TITKA

ELSŐ FEJEZET
A FEKETE PÁRDUC

Forrón sütött a júniusi nap. A Dogfish hatalmas lapátkerekei lankadatlanul hasították az Arkansas folyó tajtékos hullámait. A gőzös kora reggel indult el Little Rockból, és már közeledett Lewisburg felé, ahol délben kellett kikötnie.

Az első osztály utasai kabinjaikba menekültek a perzselő nap elől. A fedélzeti utasok hordók, ládák és egyéb csomagok árnyékában húzódtak meg. Itt kifeszített ponyva alatt söntésasztal is állt, ahol olcsóbbfajta, de erős italokat árusítottak.

A söntésasztal mögött pincér bóbiskolt a hőségtől tikkadtan. Ha néha-néha felemelte fejét, bosszús pillantást vetett az asztal előtt nagy félkörben üldögélő alakokra. Külsejük bizony csöppet sem volt bizalomkeltő. Vagy húszan lehettek és kockáztak; a bádogbögre, amelyben a kockákat rázták, kézről kézre járt. Nem pénzbe játszottak, hanem pálinkába. Aki vesztett, egy-egy kört fizetett a kompániának. Nagy lármát csaptak, s megzavarták a pincért szunyókálásában.

Nyilván nem itt a hajón találkoztak először, hanem hosszabb ideje ismerték egymást. Hol az egyik, hol a másik volt durva tréfáik céltáblája. Mégis akadt köztük valaki, akivel nem mertek bizalmaskodni, sőt észrevehető tisztelettel néztek rá. Egyébként kornelnek szólították, félig helyesen, félig hibásan ejtve ki a colonel szót, amely ezredest jelent. Mondanunk sem kell, hogy ezt a címet ő adományozta önmagának, ami egyáltalán nem volt szokatlan azokban az időkben.

A kornel magas, szikár ember volt, kurtára nyírt haja vörös, pofaszakálla is rőt, arcvonásai élesek. Határozottan volt benne valami rókaszerű. Nehéz, szöges bakancsot viselt, barna vászonnadrágot és zekét. Széles karimájú nemezkalapját hátratolta a fejebúbjára, gyűrött, mocskos ingének széles gallérját kihajtotta. Derekára rojtos piros kendőt csavart, melyből két pisztoly és egy vadászkés nyele kandikált elő. Mellette hátizsákja hevert és egy dupla csövű puska.

Társainak a ruházata hasonló volt: gyűrött és piszkos, majdnem rongyos; de valamennyien kitűnő fegyverekkel dicsekedhettek. Szenvedélyesen elmerültek a kockajátékban, melyet legfeljebb egy-egy szitok vagy káromkodás szakított félbe, no meg az ivás, ha valamelyiküknek fizetnie kellett. Barna arcuk tüzelt; kívülről a nap hevítette, belülről meg a szesz.

A kapitány elhagyta a parancsnoki hidat, és a hátsó fedélzetre sietett, hogy a kormányosnak utasításokat adjon. Amikor ez megtörtént, a kormányos megkérdezte:

- Mit szól ahhoz a kockázó társasághoz, kapitány úr? Nekem nem tetszenek.

- Nekem sem - felelte a kapitány. - Aratómunkásoknak mondják magukat. Nem irigylem a farmert, akihez elszegődnek.

- Eszük ágában sincs elszegődni. Ismerem ezeket: csupa tramp[1] - munkakerülő, vagy még annál is rosszabb. Csak ne csináljanak a hajón is galibát.

- No, néhány tramppel még elbánunk - vélte a kapitány. - Elég matrózunk van ahhoz, hogy vízbe hajigáljuk a rendetlenkedőket. Lehet készülődni a kikötésre. Tíz perc múlva Lewisburgba érünk.

Nemsokára házak bukkantak elő a parton. A hajó gőzsípja hosszú füttyel köszöntötte a várost. Az utasok a korláthoz tódultak. Nem volt sok bámulnivaló, de örültek mindennek, ami egy kis változatosságot visz az út egyhangúságába. Néhány ládát és csomagot raktak fel, s mindössze három új utas szállt be. Előbb egy fehér ember, utána két indián - az egyik javakorabeli férfi, a másik jóval fiatalabb, szinte még kamasz.

A fehér utas széles vállú, izmos ember volt, pirospozsgás arcát sűrű fekete körszakáll keretezte. Az őserdei favágók darócruháját viselte. Hódprém sapkája annyira megkopott, hogy már alig volt rajta szőr. Széles bőrövébe dugott késén és pisztolyán kívül puskája is volt; hosszú nyelű fejszét és számos olyan holmit cipelt, amely a Vadnyugaton az erdei emberek nélkülözhetetlen felszereléséhez tartozott.

Amikor megfizette a viteldíjat, körülnézett a fedélzeten. Az első osztályú utasok, úgy látszik, nem érdekelték túlságosan, inkább azokat vette szemügyre, akiket a kapitány az imént trampeknek nevezett. Pillantása a kornelen akadt meg. De rögtön el is fordította fejét és úgy tett, mintha magas szárú, vízhatlan csizmáján talált volna valami igazítanivalót.

"Mi a fene! - dünnyögte magában. - Csak nem a vörös Brinkley? Jó lesz vigyázni... Remélem, nem ismert meg."

A kornel tűnődve bámult rá, majd társaihoz fordulva, halkan megjegyezte:

- Nézzétek azt a fekete szakállast! Úgy rémlik nekem, már volt dolgom vele, de nem tudom biztosan.

- Mit törődsz vele? - felelte az egyik tramp. - Hisz ide se néz.

- Nono..., nem örülnék neki, ha az lenne, akit én gondolok. Vannak dolgok, amiket legjobb elfelejteni. Kedvem volna megkérdezni a nevét.

- Hát azt mégsem lehet.

- Miért ne, Bruns? Megkínálom egy pohár itallal. Nem utasíthatja vissza, ha nem akar megsérteni. Mert akkor pisztolyt rántok.

- Ahogy nézem - mondta Bruns -, nem olyan ember, akivel kukoricázni lehet.

- No, fogadjunk! - súgta a kornel.

- Igen, fogadjatok - felelték többen is egyszerre. - Aki veszít, egy kört fizet!

- Várjunk csak - mondta Bruns, tarkóját simogatva. - Csak akkor fogadok, ha revansot is adsz. Csináljunk két próbát.

- Akár hármat is, ha akarod - felelte a kornel.

- Annál jobb. Három fogadás és három koccintás! A végén fizetünk.

- Hát kivel koccintsak? Kit kínáljak meg?

- Mindenekelőtt a fekete szakállast, akivel, azt hiszed, már találkoztál.

- És azután?

- Azután szólítsd meg a régi utasok egyikét, például azt a magas úriembert, aki a korlátnak támaszkodik. Valóságos óriás, nem?

- Hát aztán! És a harmadik?

- Nézd csak azt az indiánt, aki most szállt be. Az öregebbet persze. A másik még kamasz, alighanem a fia. Vagy talán félsz az öregebbiktől?

Mindenki nevetett. A kornel megvetően vonogatta a vállát.

- Olyan rézbőrű még nem született, akitől én megijednék, magad is tudod. Inkább az a fehér óriás aggaszt egy kicsit. No de elbánok vele is, arra mérget vehetsz. Jól megnőtt ugyan, de az nem számít. Aki ezen a vidéken ilyen elegáns ruhában utazik, csak elpuhult ficsúr lehet. Ha okoskodik, majd tanul tőlem valamit!

- Áll a fogadás! - kiáltotta Bruns. - Három utas, három pohár. Rajta!

Olyan hevesen beszélt, hogy magára vonta az utasok figyelmét. Első pillantásra látták, hogy már félig részeg alakok hangoskodnak ott, és sietve elfordították tekintetüket.

A kornel, két teli pohárral a kezében, a fekete körszakállashoz lépett és megszólította:

- Jó napot, uram! Engedje meg, hogy megkínáljam egy pohár itókával. Szeretek úriemberekkel koccintani, és látom, hogy ön az. Igyunk hát egymás egészségére!

A körszakállas nagyot nézett, és ajkán alig észrevehető mosoly villant át.

- Well - mondta -, megtehetem önnek ezt a szívességet, ha éppen akarja, de előbb tudni szeretném, kihez van szerencsém.

- Igaza van, uram! Én is szeretem tudni, kivel iszom. Brinkley ezredes vagyok. És ön?

- Az én nevem Thomas Grosser, ha nincs ellene kifogása. Nos hát - egészségére, ezredes!

Átvette a poharat, kiürítette, és visszaadta az "ezredesnek". Brinkley arca diadaltól sugárzott. Tetőtől talpig végigmérte a körszakállast, és kötekedően megjegyezte:

- Grosser? Ez hollandus név, ugye? Ha sejtettem volna, hogy egy istenverte hollandussal van dolgom!

- Téved, uram - felelte a másik nyugodtan. - Az én bölcsőmet a német Rajna mellett ringatták. No de mindegy. Köszönöm az italt, isten vele!

Sarkon fordult, és faképnél hagyta Brinkleyt.

"Szóval csakugyan Brinkley - gondolta. - És most ezredesnek nevezi magát! Valami rosszban sántikál megint, annyi bizonyos. No, majd résen leszek."

Brinkley bosszankodva nézett utána. Megnyerte ugyan az első fogadást, de túlságosan gyorsan és simán. Jobb szerette volna, ha a körszakállas eleinte vonakodik, és csak a fenyegetés hatása alatt adja be a derekát. Sajnos, több esze volt, és elrontotta a mulatságot. A kornel káromkodott egyet, és visszatért a söntésasztalhoz. Újra megtöltötte a poharakat, és elindult következő áldozata, az indián felé.

A két rézbőrű merev arccal állt egy nagy láda mellett. A fiatalabbik tizenöt éves lehetett, és feltűnően hasonlított a másikra. Ruhájuk és fegyvereik is egészen egyformák voltak. A vak is láthatta: apa és fia.

Oldalt rojtos bőrnadrágot viseltek és sárga színű mokasszint. Vállukat tarka mintás finom takaró borította. Simán hátrafésült fekete hajuk olyan hosszú volt, hogy a hátukat verte, s a fejük ettől szinte nőiesnek hatott. Kerek arcuk kifejezése csupa jóindulat volt, s még az sem tette ijesztővé, hogy a közepére jobbról-balról egy-egy cinóbervörös foltot festettek. A láda, amelynek támaszkodtak, embernyi magasságú, hatalmas alkotmány volt. Hátukat megvetve, egykedvűen, lesütött szemmel álltak ott, s még akkor sem emelték fel tekintetüket, amikor Brinkley odalépett hozzájuk, és megszólította őket:

- Csuda meleg van ma, igaz-e? Ilyenkor jólesik egy korty ital! Nesze, öreg, locsold meg a torkodat!

Az indián meg se moccant. Tört angolsággal felelte:

- Not drink - nem inni.

- Micsoda? Nem akarsz inni? - rivallt rá a rőt pofaszakállas. - Egy gentleman megkínál, és visszautasítod? Hát nem tudod, hogy ez olyan sértés, amely vért kíván? Hogy hívnak?

- Nintropan Huey - felelte az indián nyugodtan, csendesen.

- És milyen törzshöz tartozol?

- Tonkava.

- Ahá! Nyápic tonkava vagy! A legszelídebb indián törzs, amely még egy koszos kismacskától is fél! És velem mersz ellenkezni? Nos, iszol, vagy nem iszol?

- Tüzes víz..., nem szeretni.

- Akkor kapsz valami mást! Nesze, te vörös kutya! - ordította Brinkley, és csattanó pofont mért az öregebb indián arcára.

A másik indián karja megrándult, mintha megragadna valamit a takaró alatt. De közben apjára nézett, aki parancsoló pillantással nyugalomra intette.

Az idősebb indián arca és alakja egészen megváltozott. Szeme lángolt, arcizmai megfeszültek, és termete mintha hirtelen megnőtt volna. De csakhamar újra lesütötte szemét; válla meggörnyedt és arca alázatos, türelmes kifejezést öltött.

- Nos, mit szólsz ehhez? - kérdezte Brinkley gúnyosan.

- Nintropan Huey köszöni - hangzott a válasz.

- Annyira ízlett a nyakleves, hogy meg is köszönöd? No, akkor adok még egyet!

Karja megint nekilendült, de az indián villámgyorsan leguggolt, és így Brinkley keze teljes erővel a láda falához csapódott. A deszka mögül előbb fenyegető morgás hallatszott, majd olyan vérfagyasztó ordítás, hogy a hajó szinte beleremegett.

A kornel hátraugrott, elejtette a poharat, és rémülten felkiáltott:

- A teremtésit! Hát ez mi? Miféle vadállatot szállítanak ebben a ládában? Hogy ezt megengedik!

Nagy kiabálás és sikoltozás támadt. Ekkor előlépett egy kopasz, pocakos férfi, és mézesmázos mosollyal igyekezett megnyugtatni az utasokat:

- Csigavér, hölgyeim és uraim! A riadalomra semmi ok! A láda az enyém, és nincs benne más, csak egy párduc. Egy kedves kis párduc, egy szófogadó fekete cica...

- Micsoda? Fekete párduc? - sikoltotta egy pápaszemes vézna emberke, aki olyan volt, mint egy igazi szobatudós. - Felis pardus! Hisz a fekete párduc a legveszedelmesebb vadállat! Nagyobb, mint az oroszlán vagy a tigris, és sokkal vérszomjasabb! Ez itt milyen idős?

- Egy cica, ha mondom..., mindössze hároméves, uram!

- Mindössze? Hallatlan! Hiszen hároméves korában már teljesen fejlett bestia! Hát szabad ilyet utasszállító hajóra rakni? Ki felel érte?

- Én vállalom a felelősséget! Hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy bemutatkozzam - mondta a kopasz, s mélyen meghajolt. - Jonathan Boyler vagyok, a híres Boyler-féle állatsereglet tulajdonosa. Ez a fekete párduc New Orleansba érkezett részemre. Legjobb állatszelídítőmmel oda utaztam és átvettem, most meg viszem haza. Mindig csak éjjel etetjük, mert nem akarunk feltűnést kelteni. Elfogyaszt egy fél borjút, aztán egész nap alszik. Persze, ha dörömbölnek a ládáján, felébred, és morog egy kicsit.

- Morog egy kicsit? Köszönöm szépen! - kiáltotta a pápaszemes, és hangja megcsuklott felháborodásában. - Tiltakozom! Nem vagyok hajlandó egy hajón utazni ezzel a bestiával!

- Hát mit csináljak vele?

- Dobja a folyóba! Még mielőtt szétrúgná ezt a ládát!

- Nem rúghatja szét, hiszen vasketrecben van! A láda csak burkolat.

- Mutassa meg a ketrecet! - követelte a pápaszemes.

- Igen, mutassa meg! Látni akarjuk! - kiáltották többen is.

- Nagyon szívesen - felelte a menazsériatulajdonos. - Hölgyeim és uraim, van egy indítványom! Rendezünk egy kis bemutató előadást. A hajón lassan telik az idő, hadd legyen részük egy kis szórakozásban. Csekély díjazás ellenében megnézhetik a párduc etetését. Padokat állítunk fel három sorban. Az első sor egy dollár, a második fél dollár, a harmadik potom negyed dollár! Méltóztassanak befizetni!

Kihozta kalapját, és körbejárt vele. A kalapba sűrűn hullottak a pénzdarabok. Közben előjött a szelídítő is, és hozzálátott a rögtönzött cirkuszi előadás előkészületeihez. A hangulat megváltozott. Az utasok most már mosolygó kíváncsisággal várták az érdekesnek ígérkező mutatványt.

A kornel visszatért cimboráihoz.

- Fiúk! - mondta. - Az egyik fogadást megnyertem, a másikat elveszítettem, mert az a buta indián visszautasította az italt. Hátra van a harmadik. Figyeljetek. Most megszólítom azt a Góliátot.

Két teli pohárral elindult a daliás termetű utas felé.

A kapitány a nagy zenebonára lejött a parancsnoki hídról. A "Góliát" éppen vele beszélgetett. Negyven év körüli, simára borotvált arcú férfi volt, s egy jó fejjel kimagaslott az utasok közül. Kitűnő szabású, elegáns ruhát viselt, mintha nem is a Vadnyugaton élne, hanem egy fővárosi szalonból lépett volna elő. De legérdekesebb a szeme volt - acélos, kék szem, mely lenyűgöző nyugalommal nézett a világba. Tengerészeknek van ilyen tekintetük, de a puszták és prérik lakóinak is - olyan embereknek, akik megszokták a határtalan messzeséget.

- Uram - lépett hozzá a kornel -, megkínálom egy pohár brandyvel. Remélem, mint igazi gentleman nem utasítja vissza, és azt is elárulja, kihez van szerencsém.

Az óriás csodálkozó pillantást vetett rá, de már el is fordította fejét, hogy folytassa beszélgetését a kapitánnyal.

- Hogyan? - kiáltott fel a kornel. - Süket talán, vagy nem méltat arra, hogy szóba álljon velem? Figyelmeztetem, hogy ilyen dolgokban nem ismerem a tréfát! Okulhatna annak az indiánnak a példáján!

Az elegáns úr könnyedén vállat vont, és megkérdezte a kapitányt:

- Mit szól ehhez a fickóhoz? Ön a tanúja, hogy nem én kötöttem belé!

- Micsoda? Fickónak merészel nevezni? - sziszegte a kornel. - No, majd én megtanítom tisztességre! De aztán...

Nem fejezhette be, mert az óriás ebben a pillanatban öklével úgy állon vágta, hogy elterült a padlón, sőt még néhány lépésnyire továbbgurult. De csakhamar feltápászkodott, kést rántott, és döfésre készen elindult újra az óriás felé.

A jól öltözött férfi zsebre tett kézzel állt ott, mosolyogva, mintha semmi sem történt volna. Egyszerűen levegőnek nézte a kornelt, aki toporzékolt dühében.

- Te rühes kutya! - ordította. - Ezért megfizetsz!

A kapitány közbe akart lépni, de az óriás szelíden félretolta. Nyugodtan megvárta, hogy támadója a közelébe érjen, aztán felemelte jobb lábát, és gyomron rúgta. Olyan hatalmas rúgás volt, hogy a kornel összeesett, és megint elgurult.

- Most már elég legyen! - kiáltott rá az óriás fenyegető hangon.

A kornel megint talpra ugrott, visszadugta kését az övébe, és előrántotta egyik pisztolyát. Az óriás kihúzta jobbját a zsebéből. Kezében kis revolver csillant meg. Egy... két... három éles, nem is nagyon erős csattanás hallatszott, és a kornel felsikoltott fájdalmában. Kezéből kihullott a pisztoly. Pontosan az ujjait találták el a kis revolver golyói.

- Majd máskor meggondolod, mielőtt megtámadnál valakit csak azért, mert utál a mocskos poharadból inni - jegyezte meg az óriás szinte barátságos hangon.

- Fiúk! - kiáltott fel a kornel. - Intézzük el ezt a ficsurat!

Mindjárt kiderült, hogy az óriás egy szervezett zsiványbandával került szembe. Valamennyien kést rántottak, és egy emberként rohantak az óriás felé. Ez azonban felemelte kezét, és rájuk rivallt:

- Gyertek csak! Hadd lássam, kinek van kedve Old Firehand öklével megismerkedni!

Ennek a névnek bűvös hatása volt. Amint meghallották, tüstént megtorpantak. Még a kornel is, aki kését vérző jobbja helyett bal kezében markolta, rémülten visszahőkölt.

- Old Firehand! - kiáltotta megdöbbenve. - Ki gondolta volna! Az ördögbe is, miért nem nevezte meg magát mindjárt?

- Takarodjatok! - kiáltotta a legendás hírű név viselője. - Húzódjatok meg szép csendben a fedélzet végében, és ne kerüljetek többé a szemem elé! Akinek van esze, szót fogad!

- No, erről még beszélünk! - dünnyögte a kornel, de sietett eliszkolni, miközben vértől csöpögő ujjait kendőjébe bugyolálta. Társai, mint a megvert kutyák, kullogtak utána. Leültek a fedélzet legtávolabbi sarkába, és suttogva tanácskoztak; közben gyűlölködő, de óvatos pillantásokat küldtek a Vadnyugat leghíresebb vadásza, a rettegett céllövő felé, kinek puszta neve elég volt ahhoz, hogy megfékezze őket.

A többi utas is ámult-bámult. Egy sem akadt köztük, aki ne hallott volna még Old Firehand vakmerő tetteiről s veszedelmes kalandjairól. A kapitány megragadta kezét, és megszorította.

- Én is sajnálom, uram, hogy nem nevezte meg magát - mondta. - Saját kabinomat engedtem volna át önnek. Azt hallom, olyan biztos a szeme és a keze, hogy sohasem téveszti el a célt.

- Ugyan, ugyan! Itt Nyugaton tucatszámra akad hozzám hasonló céllövő.

- Most mit csináljak a gazfickókkal? - kérdezte a kapitány. - Hajómon bíráskodási jog illet meg menet közben. Veressem bilincsbe őket?

- Eszébe se jusson, kapitány uram. Szereti a hivatását, nem?

- De mennyire! Remélem, még sok éven át vezetem ezt a hajót az Arkansason fel és alá.

- No, látja. Akkor kerülje az összetűzést ezekkel az alattomos fickókkal - tanácsolta Old Firehand.

Ekkor vette észre, hogy fekete körszakállas útitársa néhány lépésnyi távolságból szerényen és tisztelettudóan, de szinte sóvárogva néz rá. Az óriás odalépett hozzá.

- Óhajt valamit, uram? - kérdezte. - Miben lehetek a szolgálatára?

- Csak üdvözölni szeretném önt - felelte a másik. - Ha már olyan szerencsém volt, hogy Old Firehandet szemtől szembe láthattam.

- Köszönöm. Meddig utazik velünk?

- Csak a Gibson-erődig. Onnan már csónakon folytatom utamat. Örülök, hogy megleckéztette azt a pimasz fickót.

- Ismeri talán?

- Brinkleynek hívják, és most ezredesnek nevezi magát. Volt már dolgom vele. De most nem akartam, hogy rám ismerjen. Alkalmasabb pillanatot várok a leszámolásra. Pénz van nálam, amit New Orleansban vettem fel, és szét kell osztanom a tutajostársaim közt a Blackbear folyónál.

- Ott dolgoznak?

- Igen. Fát termelünk ki a vadonból, és leúsztatjuk. Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Thomas Grosser vagyok, de általában csak Tutajos Tomnak hívnak.

- Tutajos Tom? Ismerem a nevét. Sok szépet és jót hallottam önről. A bátorságáról és becsületességéről. Most egy vállalkozásba kezdek, amelyhez segítőtársakra lenne szükségem. Éppen olyan emberekre, mint ön. Nem volna kedve hozzám csatlakozni?

- Kitüntetésnek tekinteném, uram. De előbb el kell számolnom a társaimmal.

- Nézze csak..., a mellettem levő kabin üres. Kibérelem az ön részére. Így több alkalmunk lesz beszélgetni.

- Köszönöm, uram. Remélem, nem gondolja, hogy ugyanolyan gyáván viselkedtem, mint az a két indián.

- Azok sem gyávák, elhiheti nekem. Nem látta, hogy a fiú a tomahawkjához vagy késéhez kapott a takarója alatt, de az apja egy pillantással leintette? Nyugodt lehet, hogy a sértés nem marad megbosszulatlanul. Az a pillantás Brinkley halálos ítéletét jelentette. Csak idő kérdése, mikor hajtják végre.

- Hogy is hívják őket? Hallottam ugyan, de olyan nyelvtörő név, hogy nem tudtam megjegyezni.

- Az apa neve Nintropan Huey, a fiúé Nintropan Homosh. Ez tonkava nyelven Nagymedvét és Kismedvét jelent.

- A tonkava elpuhult indián törzs.

- Igen, de Nagymedve kiváló harcos, és híres törzsfőnök. A fiáról pedig elmondhatom, hogy az alma nem esik messze a fájától. No de úgy veszem észre, kezdődik az előadás. Menjünk előre.

Az állatsereglet tulajdonosa padokból és kisebb bálákból már elkészítette az ülőhelyeket a nézők részére. Dagályos szavakkal felszólította a nagyérdemű közönséget, hogy foglalják el helyeiket, ami meg is történt. A hajó személyzete közül azok, akik nem voltak szolgálatban, engedélyt kaptak, hogy az előadást megnézhessék. A két indiánt nem hívta meg senki. A korlát mellett álltak, és közönyösen bámultak maguk elé. Látszólag nem érdekelte őket az előadás, de figyelmüket valójában nem kerülte el semmi. A kornel és bandája nem jött közelebb; alighanem elment a kedvük attól, hogy az utasok közé vegyüljenek.

Az Újvilág macskaféle ragadozói általában kisebbek, mint az Óvilág hasonló vadállatai. Az amerikai tigrisnek nevezett jaguárt lasszóval ejtik fogságba, a puma pedig - az amerikai oroszlán - csak akkor támadja meg az embert, ha az éhség kényszeríti rá. Ezért a nézők valami kisebb vadállatra számítottak, és megdöbbentek, amikor a szelídítő eltávolította a láda elülső falát, és a párduc láthatóvá vált.

A fenevad New Orleans óta félhomályban élt; a ládát csak éjszaka nyitották ki. Hosszú idő óta most pillantotta meg először a vakító napfényt. Szemét behunyta, és néhány percig mozdulatlanul nyúlt el ketrecében. Azután pilláit hunyorgatni kezdte, és észrevette az előtte ülő embereket. Egy szempillantás alatt felpattant, és akkorát ordított, hogy a nézők közül sokan felugrottak helyükről, és már-már elszaladtak.

A párduc pompás példány volt - magassága egy méter, hossza kétszer annyi. Mellső mancsaival megragadta a vasketrec rácsait, és olyan vad erővel rázta, hogy a faalkotmány is megingott. A párduc félelmetes fogait vicsorgatta.

- Hölgyeim és uraim - kezdte az állat gazdája oktató hangon -, a párduc fekete változata nagyon ritka. Hazája Észak-Afrika. Erősebb és veszedelmesebb az oroszlánnál. Játszva el tud hurcolni egy ökröt a fogai közt. Hogy fogai milyen erősek, arról rögtön alkalmuk lesz meggyőződni, mihelyt az etetés megkezdődik.

A szelídítő fél borjút cipelt elő, és letette a ketrec elé. A párduc, amikor meglátta a húst, eszeveszett tombolásba kezdett. Fújt, ordított és toporzékolt. Néhány félénk néző hátrább húzódott.

Egy néger, aki a kazánházban dolgozott, nem bírt kíváncsiságának ellenállni, és fellopakodott a fedélzetre. A kapitány észrevette, alaposan lehordta, és visszaparancsolta a gépházba. Mivel a néger tétovázott, a kapitány felkapta egy kötél végét, és a néger hátára csapott. Ez most már sietve engedelmeskedett, de a gépházba vezető csapóajtónál megállt, és dühtől eltorzult arccal öklét rázta a kapitány felé. Mivel mindenki a párducot figyelte, ügyet sem vetettek rá. Fenyegető mozdulatát csak a kornel vette észre, és odasúgott cimboráinak:

- Ez a néger örömest megfojtaná a kapitányt. Megpróbálok szóba ereszkedni vele. Még hasznát vehetjük.

A széles vállú, izmos állatszelídítő begyömöszölte a húst a ketrec rácsain. Tűnődve nézte az utasokat, majd félrevonta gazdáját, és halkan mondott neki valamit. A gazda erélyesen megrázta fejét, de a szelídítő nem nyugodott bele, és folytatta suttogását - mintha rábeszélné gazdáját valamire. A menazséria tulajdonosa végül beleegyezően bólintott, aztán az utasokhoz fordult.

- Hölgyeim és uraim! - kiáltotta. - Önöknek óriási szerencséjük van. Szelídített fekete párducot eddig még nagyon kevés ember látott. De az én szelídítőm rendkívül ügyes, és a három hét alatt, amit New Orleansban töltött, munkába vette ezt a kis vadócot. Szép eredményt ért el, és szeretné önöknek bemutatni. Ha önök hajlandók összeadni részére háromszáz dollárt, azt mondja, ezért az összegért bemegy a ketrecbe, és eljátszogat a hatalmas cicával néhány percig.

Izgatott moraj támadt, majd mélységes csend következett. Old Firehand rosszallón csóválgatta fejét. Az első, aki megszólalt, a cingár szobatudós volt. Cérnavékony hangján így kiáltott fel:

- Ez nagyon érdekes lenne. Nem vagyok gazdag ember, de tíz dollárt nekem is megér a nem mindennapi élmény!

- Nekem is! - kiáltotta mellette valaki.

- Én húszat adok! - mondta egy harmadik.

Az összeg csakhamar összegyűlt. Az általános izgalom a kapitányra is átragadt; ő is elővette pénztárcáját.

- Ne vegye rossz néven, kapitány uram, de nekem nem tetszik a dolog - mondta Old Firehand. - Én az ön helyében megtiltanám.

- Megtiltani? - nevetett a kapitány. - Miért? Őrzője vagyok én annak a szelídítőnek? Szabad országban élünk, itt mindenki azt teheti, amit akar. Ha valaki vásárra akarja vinni a bőrét, az ő dolga. Kizárólag a szelídítő és a párduc ügye. Eszem ágában sincs beleavatkozni!

Senki sem kívánta a szelídítőtől, hogy fegyvertelenül lépjen be a ketrecbe. Volt egy erős korbácsa, melynek nyele robbanógolyót rejtett. Megmutatta. Egy gombnyomás - a golyó kirepül és robban. Old Firehand megint csak a fejét csóválgatta.

- Villanó petárda jobb volna - mondta. - A hirtelen fény megriasztaná az állatot.

A szelídítő kinyitotta a nehéz vasreteszeket, és félretolta a ketrec rácsos ajtaját. Mindkét kezére szüksége volt, hogy a ketrecbe lépve, a tolóajtót újra becsukhassa; ezért szájába vette a korbácsot. Nem most merészkedett be a ketrecbe először. Már többször meglátogatta a párducot, de kedvezőbb körülmények között. A váratlan fény most felingerelte a bestiát, meg az is, hogy ketrecét annyi ember ülte körül; a kazán dohogása és a lapátkerék zakatolása is idegesítette. Mindezt a szelídítő nem vette számításba, és tévedése tragikus következményekkel járt.

A párduc, mihelyt meghallotta a vasak csikorgását, megfordult. A szelídítő éppen bedugta lehajtott fejét a ketrecbe. A párduc villámgyors mozdulattal rávetette magát. Hatalmas agyarait áldozata nyakába mélyesztve, leharapta fejét. A korbács a földre hullt. Előbb egy sikoly hallatszott, majd a csontok iszonyatos ropogása.

A nézők soraiban eszeveszett kiáltozás támadt. Az emberek felugrottak, és rémülten elszaladtak. Csak hárman maradtak a ketrec előtt: a menazséria gazdája, Old Firehand és Tutajos Tom. A gazda az ajtóhoz ugrott, és megpróbálta becsukni, de ez nem sikerült, hiszen útban volt a holttest. Erre kifelé ráncigálta.

- Az isten szerelmére, ne tegye! - kiáltott rá Old Firehand. - Csak szabaddá tenné a bestia útját! Inkább tolja be ezt a szerencsétlent, hiszen már úgyis halott. Akkor talán be lehet húzni az ajtót!

A párduc szája csupa vér volt. Villámló szemmel nézett gazdájára. Mintha kitalálta volna szándékát, dühösen felbődült, és ráfeküdt áldozatára.

- El innen! Kibújik! - kiáltotta Old Firehand. - Tom, szaladjon a puskájáért! Az én kis revolverem itt nem segít.

A fedélzeten leírhatatlan zűrzavar támadt. Az emberek sikoltozva rohantak a kabinok felé, de a tolongásban nem tudtak bejutni. Hordók és ládák mögé kuporodtak, majd újra felugrottak, mert nem érezték magukat biztonságban.

A kapitány a parancsnoki hídra menekült, két-három lépcsőfokot ugorva egyszerre. Old Firehand követte. A párduc gazdája a ketrecláda hátsó fala mögött keresett menedéket. Tutajos Tom poggyásza felé rohant, de közben eszébe jutott, hogy puskáját fejszéjéhez kötötte, és időbe kerülne, míg eloldozná. Ekkor megpillantotta Nagymedvét, és kikapta kezéből a puskát.

- Inkább a tonkava lő! - mondta az indián.

- Nem, nem! Ehhez én jobban értek! - felelte a fekete szakállas, és visszafordult a ketrec felé. A párduc már kibújt az ajtón, felemelte fejét, és ordított. Tutajos Tom vállához emelte a fegyvert, és lőtt, de nem talált.

- Rosszul célozni..., nem ismerni enyém puska - mondta Nagymedve olyan nyugodtan, mintha saját wigwamjában ülne.

Tom eldobta a puskát, és arrafelé szaladt, ahol a csavargók ültek, hogy tőlük szerezzen másik fegyvert. De a csavargók eltűntek. Nem volt kedvük a párduccal szembeszállni - eliszkoltak egytől egyig.

Ekkor rémült sikoltozás hallatszott a parancsnoki híd felől. Egy hölgy oda akart menekülni, de a párduc észrevette, lekuporodott, majd hosszú ugrásokkal utána eredt. Old Firehand a hídra vezető lépcső ötödik vagy hatodik fokán állt. Lehajolt, erős karjaival fel kapta a hölgyet, és továbbadta a kapitánynak. Most már a párduc is odaért, két mellső lábát az első lépcsőfokra tette, és arra készült, hogy Old Firehandra vesse magát. A vadász gondolkodás nélkül nagyot rúgott az állat orrába, és kis revolverének három utolsó golyóját a fenevad fejébe eresztette.

Tulajdonképpen nevetséges védekezés volt. A rúgás és három, borsószemnyi golyó nem elég egy fekete párduc elriasztására - de Old Firehandnek nem volt más fegyvere. Már azt hitte, vége. De a párduc csodálatos módon nem ugrott rá, hanem lassan elfordította fejét. Talán kissé elkábították a golyók, ha nem is tudtak mélyebben behatolni kemény koponyájába. Akármi lehetett is az oka, most már nem a híd, hanem az elülső fedélzet felé nézett, ahol egy tizenhárom év körüli kislány állt, a rémülettől szinte dermedten, két karját a hajóhíd felé kitárva. Annak a hölgynek a kislánya volt, akit Old Firehand az imént mentett meg. A leányka élénk színű ruhája magára vonta a párduc figyelmét. Most már nem törődött a hídon levőkkel, hanem ölnyi hosszú ugrásokkal a leányka felé iramodott.

- Jaj, a kislányom! A gyermekem! - zokogott az anya.

Mindenki kiabált, jajveszékelt, de arra a vakmerőségre, hogy a kislányon segíteni próbáljon, csak egyvalaki gondolt. Az indián fiú ledobta válláról a takarót, a kislányhoz rohant, derékon kapta, és a korláthoz vonszolta. Szeme jobbra-balra cikázott, mintha a menekülés útját keresné, aztán fellendült a korlátra, a kislányt is magával rántva. A párduc már nyomukban volt, és az utolsó ugrásra készült. Ebben a pillanatban a fiú a leánykával együtt belevetette magát a folyóba. Még ahhoz is volt lélekjelenléte, hogy oldalvást repüljön a vízbe, s így kitérjen a tigris elől, ha az utána ugrik. A víz összecsapott a két fiatal feje fölött.

A párduc lendülete olyan erős volt, hogy megtorpanni sem tudott - átszökkent a korláton, és hatalmas loccsanással a folyóba zuhant.

- Megállni! Megállni! - küldte parancsát a kapitány a szócsövön keresztül a gépházba.

A gépész ellengőzt adott, és a hajó megállt. A kerekek csak annyi vizet markoltak, hogy a hajó vissza ne csúszhasson.

Az utasokat már nem fenyegette veszély. Az első fellélegzés után a korláthoz rohantak. A kislány anyja elájult, apja pedig eszeveszetten kiáltozta:

- Ezer dollárt annak, aki a gyermekemet megmenti! Kétezret! Ötezer dollárt!

Senki sem figyelt rá. Az utósok kihajoltak a korláton, és a vízbe bámultak. A párduc kitűnő úszó - kiterjesztett lábakkal lebegett a vízen, fejét jobbra-balra forgatva. Áldozatait kereste.

- Megfulladtak! A kerék alá kerültek! - jajgatott az apa, haját tépve. Az idősebb indián harsány hangon kiáltotta felé:

- Nem félni! Nintropan Homosh okos. Elúszni hajó alatt!

Most mindenki a másik oldalra szaladt, és lám, szorosan a hajó fala mellett, nehogy az ár elsodorja, háton úszott a Kismedve, az alélt leánykát keresztben izmos mellére fektetve. A kapitány parancsára köteleket dobtak le. Kismedve az egyik kötelet megerősítette a lányka karjai alatt, hogy felhúzhassák a fedélzetre. Maga a másik kötélen kúszott fel. Odafönn dörgő éljenzés fogadta.

Az ifjú indián nem várta meg, hogy ünnepeljék. Büszke léptekkel, szó nélkül elindult Nagymedve felé. Amint elhaladt a kornel előtt, aki most már előbújt rejtekhelyéről, Kismedve odaszólt neki:

- Tonkava félni koszos kismacskától? Kornel nem félni? Kornel és tonkava még találkozni!

A megmentett kislányt bevitték a kabinba. A kormányos kinyújtott kézzel bal felé mutatott és felkiáltott:

- Nézzék azt a kis tutajt! A párduc arra tart!

Most mindenki visszaszaladt a másik oldalra, a jobb oldali korláthoz. Itt újabb izgalmas látvány várt reájuk.

Nádból és vesszőből összetákolt aprócska tutaj úszott a vízen. Két ember ült rajta, és igyekezett a tutajt a hajó felé irányítani. Az egyik fiatal fiú volt, szinte még gyerek; a másik pufók asszonyság, bő, zsákszerű ruhában; furcsa főkötője alól kis fekete szempár nézett nevetve a világba.

A fekete körszakállas tölcsért formált a kezéből, és átkiáltott:

- Hello, Droll néni! Nézze, mi úszik ott! Vigyázzon!

- Maga az, Tom? - felelte a pufók arcú teremtés. - Rég nem láttam. Jól van?

- Most nem rólam van szó, hanem magáról! Vigyázzon, ha mondom!

- Miért? Miféle állat ez?

- Párduc!

- Érdekes! Mit csináljak vele, Tom bácsi?

- Ez nem tréfa. Lőjön a szeme közé!

- A szeme közé? No, majd megpróbálom.

Puskát vett elő, a vállához emelte, és kényelmesen célzott; megvárta, míg a fenevad egészen a közelébe ér, s csak akkor sütötte el fegyverét kétszer egymás után.

A párduc eltűnt a véres habokban. Hullája nemsokára felbukkant, aztán végleg elmerült.

- Mesterlövés volt! Bravó! - kiáltotta Tom.

- Szeretem a pontos munkát. Egyik golyó a jobb szemébe, a másik a bal szemébe ment. Semmi az egész. Jó napot, kapitány úr! Nem venne fel a hajójára? Mégis kényelmesebb, mint ezen a vacakon.

- Van pénze viteldíjra? - kérdezte a kapitány.

- Pénzem ugyan nincs, de van nálam néhány aranymorzsa - ha minden kötél szakad.

- Jó lesz! De akár ingyen is elviszem - nevetett a kapitány.

- Ki ez az asszony? - fordult Old Firehand Tomhoz.

- Nem asszony, hanem férfi. De mindenki csak Droll néninek hívja - felelte Tom.

A kis tutaj közben odaért a hajó oldalához. Kötélhágcsót eresztettek le. A furcsa szerzet kísérőjével együtt gyorsan felkapaszkodott a fedélzetre.