Karl May
A bosszú

A WINNETOU FOLYTATÁSA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-687-9

MOBI ISBN 978-963-387-688-6

TARTALOM

I. FEJEZET
Thick anyónál
Schahko Matto

II. FEJEZET
Kolma Puschi

III. FEJEZET
Kui-Erant-Yuawba.

IV. FEJEZET
A Devils-Headon.

I. FEJEZET

Thick anyónál

Jefferson-City, Missuri állam fővárosa és egyben County Cola legjelentékenyebb helysége, a Missuri jobb partján bájos magaslaton fekszik, ahonnan nagyon szép kilátás nyílik az előtte hömpölygő folyóra és az azon uralkodó nyüzsgés-mozgásra. A városnak akkoriban sokkal kevesebb lakosa volt, mint ma, de mindamellett tekintélyessé avatta fekvése és az a körülmény, hogy itt tartották a kerületi törvényszék rendes üléseit. Több nagy szállodája is volt, hol jó pénzért tűrhető lakást és ehető ételt kapott az utas, de én lemondtam róla, hogy ezek egyikében szálljak meg, először is, mert nem szeretem a szállodai életet, hanem inkább oda megyek, ahol az embereket a maguk eredetiségében ismerhetem meg, másodszor pedig, mert volt itt egy hely, hol sokkal kevesebb pénzért nagyon jó lakás és pompás ellátás volt kapható. A Firestreet 15. szám alatt volt ez, Thick anyónál, az óceántól a mexikói öbölig és Bostontól San Franciskóig közismert Boardinghouseban, mely mellett bizonyára egyetlen valódi westmann sem haladt el anélkül, ha egyszer Jefferson-Citybe került, hogy be ne tért volna hosszabb, vagy rövidebb ideig tartó "drink"-re és hogy meghallgassa a történeteket, melyek a jelenlevő vendégek, trapperek és squarterek körében egymást pergették. Thick anyó üzlete mint olyan hely volt ismeretes, hol ily módon meg lehet ismerni a vad Nyugatot, anélkül, hogy a "dark and bloody prounds"-ot magát fel kellene keresni.

Este volt, mikor beléptem az ivószobába, ahol még sohasem jártam. Lovamat és fegyvereimet egy, a folyó mentén felfelé fekvő farmban hagytam, hol Winnetou meg szándékozott várni engem. Ő nem szeretett a városban lakni és az utcákon lődörögni, ezért maradt tehát néhány napra vidéken. Nekem a városban különböző vásárolni valóim voltak, azonkívül rendkívül elnyűtt ruházatomnak is szüksége volt némi, sőt jobban mondva alapos javításra, különösen magasszárú csizmámnak, mely több helyen nagyon "nyíltszívű" lett és korábbi engedelmességét olyannyira elvesztette, hogy bármennyiszer fel is rángattam szárait egészen a csípömig minduntalan megint visszacsúszott a bokámra.

Rövid városi tartózkodásomat egyben arra akartam felhasználni, hogy kérdezősködjem Old Surehand után. Mikor elválásunk alkalmával megkérdeztem tőle, hogy viszontláthatnám-e talán és mikor, és hol, nem volt képes erre nekem határozott választ adni, hanem igy szólt:

- Ha netalán egyszer Missuriba, Jefferson-Citybe kerül, menjen el Wallace és társa banküzletébe, hol meg fogja tudni, hogy akkortájt merre vagyok.

Most itt voltam és természetesen nem akartam elmulasztani ezt az alkalmat, hogy fel ne keressem Wallace és társát.

Mint mondtam, este volt, mikor beléptem Thick anyóhoz. Hosszú és meglehetősen széles helyiséget láttam magam előtt, melyet több lámpa fényesen megvilágított. Mintegy húsz asztal volt benne, melyeknek fele el volt foglalva, még pedig nagyon vegyes társaságtól, amennyire a rendkívül sűrű dohányfüst dacára azonnal észrevettem. Volt itt néhány finoman öltözött gentleman - a papírkézelőik messze kikandikáltak a kabátujjuk alól, a cilinder lehúzva a tarkóig, a bőrcipőbe bujtatott lábak az asztalon; mindenféle fajta és színű trapper és squatter a legleirhatatlanabb öltönyökben; színes emberek a legfeketébb feketétől a világos szürkés barnáig, gyapjas, göndör és sima hajjal, duzzadt és keskeny ajakkal, tömpe néger- vagy többé-kevésbé kaukázusi metszésű orral; tutajosok és hajóslegények, magasra húzott csizmaszárral és övükben csillogó kés az alattomos revolver mellett; félvér indiánok és mindenféle lehető és lehetetlen fajta és színezetű félvérek.

Közöttük lebegett ide-oda a termetes, tiszteletreméltó Thick anyó és fürge ügyességgel gondoskodott róla, hogy egyik vendége se szenvedjen hiányt semmiben. Mindenkit ismert, nevűkön szólította őket, egyikre barátságos pillantást vetett, a másikat, ki harcrakésznek látszott, titkon megfenyegette az ujjával. Mikor leültem, hozzám is odajött és megkérdezte, hogy mit rendelek.

- Kaphatnék egy pohár sört, Thick anyó? - kérdeztem.

- Yes, - bólintott, még pedig nagyon jót. Szeretem, ha vendégeim sört isznak; jobb, egészségesebb és tisztességesebb is, mint a brandy, ami gyakran felhevíti a fejet. Ön valószínűleg német, Sir?

- Yes.

- Gondoltam, miután sört rendel. A németek mindig sört isznak és okosak, hogy igy cselekszenek. Ön nem volt még nálam?

- Nem, de ma szeretném igénybe venni a vendégszeretetét. Volna egy jó ágya?

- Az én ágyaim mind jók!

Fürkésző szemekkel végigmért. Úgylátszik, hogy arcom jobban tetszett neki, mint többi külsőm, mert még hozzátette:

- Úgylátszik, már régen nem váltott tiszta ruhát, de jó szemei vannak. Olcsón akar lakni?

Ez annyit jelentett, hogy meg akarom-e osztani az ágyat mással.

- Nem, - feleltem. - Sőt nagyon szeretném, ha nem kellene a közös teremben aludnom, hanem külön szobát kaphatnék. Fizetőképes vagyok rossz ruhám dacára is.

- Elhiszem, Sir. Külön szobát kap. Ha pedig éhes lenne, itt van az étlap.

Odanyújtotta és elment, hogy a sört hozza. A jó asszony teljesen egy nagyon értelmes, barátságos és gondos háziasszony benyomását keltette, akinek az a boldogsága, ha megelégedést lát maga körül. A helyiség berendezését is nagyon otthonosnak találtam; inkább németnek lehetett volna nevezni, mint amerikainak.

Az egyik üres asztalnál foglaltam helyet, mely egy hosszú asztal szomszédságában állott, melyet az utolsó helyig elfoglaltak a vendégek. Volt közöttük néhány úr, kikről az első pillantásra látni lehetett, hogy valódi gentlemanek, valószínűleg városi lakosok és Thick anyó törzsvendégei, de voltak mellettük olyan fajta alakok is, amilyeneket az előbb írtam le. Ezek az emberek, mikor beléptem és tőlük nem messze telepedtem le, félbeszakítottak nagyon élénk társalgásukat, hogy engem vegyenek szemügyre; de ez csak addig tartott, mig Thick anyó beszélt velem; azután Úgylátszik belátták, hogy nem vagyok az ő figyelmükre méltó tárgy és az, ki utoljára beszélt, újból felvette elbeszélésének elejtett fonalát.

Midőn az elbeszélő, aki Treskow detektív volt, befejezte mondanivalóját, új vendégek jöttek. Hat személy volt, kik lármásan léptek be és meglátszott rajtuk, hogy a szeszből többet élveztek, mint amennyit elbírtak viselni. Ülőhely után néztek és habár volt elég üres hely, jobbnak tartották az én asztalomnál leülni.

Legszívesebben fölálltam volna, de ezt ők bizonyára sértésnek vették volna és mivel nem akartam civódásra alkalmat adni, ülve maradtam. Brandyt kívántak és kaptak is, de Thick anyó úgy szolgálta ki őket, hogy látható volt: jobb szerette volna, ha ez emberek elmennek, minthogy jöttek.

A város lakói nem lehettek, mert késeik és revolvereik mellett puskát is hoztak magukkal. Csavargóknak néztek ki. Valósággal gőzölgött belőlük a pálinka és nekem nagy megerőltetésembe került velük egy asztalnál kibírni.

Nagyhangon kiabáltak, oly lármát csaptak és oly szakadatlanul beszéltek, hogy más vendégek társalgásából semmit sem lehetett hallani. A nyugalom és kedélyesség, mely az előbb uralkodott, eltűnt.

A leghangosabb volt közöttük egy izmos, otromba termetű legény, kinek valóságos bulldog arca volt. Úgy nézett ki, mintha tagjait és arcvonásait fából faragták volna. Úgy lépett föl, mint a többiek vezére és mindenesetre észre lehetett venni, hogy a maguk módja szerint bizonyos respektussal viseltettek iránta.

Hőstettekről beszéltek, melyeket véghez vittek és ismét végre szándékoztak hajtani, vagyonról, melyet szereztek és elvertek és mindenesetre újból meg fognak szerezni; egyik poharat a másik után üritgették és amikor Thick anyó figyelmeztette őket, hogy csöndesebben mulassanak, gorombáskodtak és fenyegetőztek, hogy a söntést elfoglalják és maguk szolgálják ki magukat.

- Ezt kikérném magamnak - felelte a bátor vendéglősné. - Itt fekszik egy revolver és az elsőt, ki az én tulajdonomhoz nyúl, lelövöm!

- Te? - kérdezé nevetve a bulldogarcu.

- Igen, én!

- Ne tedd magad nevetségessé! Ily kezekbe varrótű való és nem revolver. Azt hiszed, hogy minket megijesztesz?

- Hogy mit hiszek, mit nem, az nem tartozik reátok. Semmiesetre sem vagyok az az ember, aki fél és ha segítségre volna szükségem, elég gentleman van itt, kik egy védtelen gazdasszonyt oltalmukba vennének!

- Elég gentleman? - ismételte az asszony szavait gúnyosan, miközben felállott a székéről és kihívó tekintettel körülnézett. - Hát jöjjenek ide és próbálják meg, ki húzza a rövidebbet, ők vagy én!

Senki sem szólt egy szót sem, természetesen én sem. Úgylátszik, hogy részemről ellenállásra nem számított, mert mind a többire nézett, de rám nem. Talán az én nyugodt arcom oly szelídnek tűnt föl előtte, hogy nem tartá érdemesnek engem is hozzájuk számítani. Mert én azokhoz az emberekhez tartozom, kiknek az arcvonásai akkor öltenek nagyon szerény kifejezést, mikor belül zakatol az indulat. Egy valaki, aki magát nagy lélekbuvárnak tartotta, ezt nekem a következőkép magyarázta meg: Ha a szellem befelé húzódik, az arcnak kívül bamba kinézése van, ez önként értetődik.

Midőn a bulldog látta, hogy kihívására senki sem felel, még merészebb lett, mint előbb.

- Gondoltam, hogy senki sem mer! - mondá nevetve. Szeretném is látni, ki merne Spencer Tobyval kikezdeni. Kitekerném a nyakát! Mert Toby Spencer az én nevem és aki tudni akarja, hogy milyen legény ez a Toby, hadd jöjjön!

Kinyújtá ökölbe szorított kezeit és kihívó tekintettel körülnézett. Félelem volt-e az ok, vagy csak az undor ez ember iránt, nem tudom, de most sem mozdult senki. Ekkor még hangosabban kacagott, mint előbb és felkiáltott:

- Látjátok, fiúk, hogy mindenkinek inába száll a bátorsága, ha Toby Spencer csak egyet szól. Valóban nincs közöttük egyetlen egy sem, ki merne még mukkanni is. És ezek gentlemennek tartják magukat!

Ekkor felállott az egyik, épen az, ki az előbb egy történetet mesélt el és magát Tim Kronernek, a Colorado-embernek adta ki. Mindenesetre nem a tulajdonképpeni bátorság, hanem csak az a szándék, hogy magát derék legénynek tűntesse föl, sarkalta arra, hogy szóljon. Egy pár lépésnyire közelebb jött és igy szólott:

- Ön nagyon csalódik, Toby Spencer, ha azt hiszi, hogy senki sem találkozik, ki Önnel megmérkőznék. Ez talán illik az összes jelenlévőkre, de rám nem!

- Tehát önre nem?

- Úgy-úgy! - felelte a Rowdy megvető hangon.

- Hát akkor miért állott ön meg, ha olyan bátor? Miért nem jön közelebb?

- Már megyek! - mondá a másik, miközben néhány lassú lépést tett előre és ismét megállott. De hangja már nem volt oly bizakodó, mint előbb.

Minthogy Toby Spencer is egy kissé előbbre jött, egészen csekély távolságban voltak egymástól.

- W e l l! Tehát Ön az az ember, ki nem fél? - kérdezte az utóbbi. Egy ilyen legényke, kit egy ujjammal fellökök! De valóban szeretném tudni, mielőtt megteszem, hogy minek hívjak!

- Megtudhatja. Nevem Tim Kroner.

- Tim Kroner? Igen híres nevet vett magára!

- Magamra vettem? Ez az én nevem!

- Azt mondja másnak, de nem nekem!

- Ez az én nevem, mondom Önnek!

- Hm! Talán lehetséges, hogy Önt igy hívjak, de csak nem állítja, hogy ön a Colorado-ember?

- Éppen ezt állítom!

- Teringettét, hogy jut hozzá egy ily tengeri nyúl, mint amilyen ön, hogy egy oroszlán nevével ékeskedjék! Mondom Önnek, hogy e név nem az öné, hogy Ön csaló!

- Ohó! Csaló? Ügyeljen a nyelvére. Sir! Mindenki tudja, hogy a Colorado-ember nem türi, hogy vele igy beszéljenek! Bebizonyítsam?

- Kölyök, bizonyítsd be!

E felhívásra Spencer két fenyegető lépést tett feléje, ő ép oly óvatosan hátrált vissza és igy felelt:

- Ez nem szükséges. Amit az egész világ tud, azt nem kell bebizonyítanom!

- Voltaképpen helyes, mert a valódi Tim Kroner, olyan legény, kinek véres a torka; de mivel te nem vagy a valódi Tim Kroner, meg kell mutatnod, hogy bátorságod fölér az enyémével. Tehát, g o o n!

Ismét két lépést tett előre.

- Nos, állj meg, te szájhős! Miért hátrálsz? Ez az ember adja ki magát a Colorado-nak, kit úgy ismerek, mint magamat! Ezt a gőgöt le kell hűteni. Tehát állj veszteg, fogj hozzá, különben a falra szegezlek, hogy rája tapadsz! Ismét előre ment, az ál Tim Kroner most is hátrált, mig az önvédelmet szájára bízta:

- Én vagyok a valódi Colorado! Ha más adja ki annak magát helyettem, az hazug.

- P s h a w! Szeretném látni azt az okos embert, akinek eszébe jutna, magát helyetted kiadni! Ha azt hitted, hogy csak erre a névre volt szükség, hogy engem visszariassz, nemcsak tévedtél, hanem leszámítottad magad, éppen az ellenkező eredményre jutottál: Egy kissé magasabbra foglak felakasztani, hogy az emberek lássák, hogy te milyen híres és bátor Colorado-Tim vagy, jer hát legénykém csak ide hozzám!

A vállára két villámgyors hatalmas csapást adott, azután a felső karjánál megragadta, magához szorította és a falhoz taszította, majd fölemelte, úgyhogy a gallérjánál fogva az egyik ruhafogason fennakadt. Ez nem közönséges erőmutatvány volt, melyet úgy hajtott végre, hogy a legkisebb erőfeszítés sem látszott meg rajta. A másik, midőn a falon függött, elkezdett kiabálni, rugkapálózni, ami az ő hosszú, vézna alakjához furcsán hatott, amig végre a bivalybőr kabátjának a gallérja leszakadt és ő a földre zuhant. Spencer torkaszakadtából kacagott, társai együtt kacagtak vele és még a többiek sem tudták megőrizni komolyságukat, habár a Rowdyban nem telt kedvök. Ez még egyszer nevetve nézte végig, amig a Colorado-ember csöndesen visszatért helyére, úgy látszott, hogy békés hangulatba csapott át, mert a további kihívástól tartózkodott és ismét leült, hogy pajtásaival lármás társalgásukat folytassák. Ekkor az a nagy szerencse ért, hogy végre figyelmére méltatott. Kíváncsian szegezte rám szemét és azután ezt a különös kérdést intézte hozzám:

- Ön is oly Colorado-ember, mint az ott la, hej?

- Nem hiszem, Sir, - feleltem nyugodtan.

Mindenki elhallgatott az asztalnál, hogy hallja, mi fog jönni. Talán ismét csak nevetni való.

- Tehát nem? - folytatta. Úgy látom, hogy ön nem hős!

- Annak adom-e ki magam? Én nem ékeskedem idegen tollakkal.

- Ez az ön szerencséje, mert különben Önt is szegre akasztanám!

Minthogy erre hallgattam, ismét rám támad:

- Vagy nem hiszi?

- Hm! Szívesen elhiszem.

- Komolyan? Mert Toby Spencer nem az az ember, akivel tréfálni lehet!

Világos volt, hogy belém akart kötni. Láttam az aggódó tekintetet, melyet Thick anyó vetett rám és megtettem neki a szívességet, hogy igen udvariasan feleltem:

- Erről meg vagyok győződve, Sir. Akinek olyan testi ereje van, hogy egy olyan hosszú embert, mint az ott, szegre akasszon, annak nincs szüksége arra, hogy megengedje, hogy vele tréfálkozzanak.

Az ő bőszen rám irányzott tekintete megszelídült és arca majdnem barátságos képet öltött, midőn békés hangon mondá:

- Igaza van, Sir! Ön Úgylátszik nem oktalan ember. Lenne szíves nekem megmondani, miféle foglalkozása van?

- Hm! Voltaképpen semmi.

- Hogy érti ezt?

- Mert most jelenleg nincs semmi foglalkozásom.

- Talán munkaszünete van?

- Yes.

- És sok ideje van?

- Nagyon sok.

- De mit csinál ön akkor, ha dolgozik? Valamivel csak foglalkozik. Vagy nem?

- Természetesen!

- És mivel?

- Különböző pályákon tettem kísérletet.

- És semmire se vitte?

- Fájdalom!

- Mi volt legutoljára?

- Legutoljára a prairien voltam.

- A prairien? Tehát vadász?

- Ilyesmi.

- Tud-e lőni?

- Tűrhetően.

- És lovagolni?

- Úgy, hogy éppen nem esem le a lóról.

- Úgylátszik, hogy Ön aggodalmas természet.

- Valóban?

- Hm! Az a viszonyoktól függ. Bátorságot akkor kell mutatni, ha szükség van rá. Különben csak kérkedés.

- Nagyon helyes! Hallja, Ön kezd nekem tetszeni. Ön egy szerény boy, kit lehet használni. Nem nagy westmann, azt látja az ember, ha csak önre néz, de ha tudnám, hogy nem Greenhorn, akkor - - -

- Akkor - - -? - kérdeztem én, mert a mondatát nem fejezte be.

- Azt kérdeném, hogy van-e kedve velünk jönni?

- Hová?

- Nyugatra.

- Az igen nagy. Jobb szeretnék egy bizonyos vidéket hallani.

- Megmondhatom Önnek. Tehát van ideje és nem tartja vissza semmi?

- Semmi.

- Mondja, akar-e velünk tartani?

- Mielőtt megmondhatnám, tudni szeretném, hová megy Ön és ott mivel akar foglalkozni?

- W e l l, ez is helyes és okos beszéd. Egy kissé fel akarunk menni a Coloradon, körülbelül a San Louis parkig. Volt-e ön ott valaha?

- Igen!

- Mit? Olyan messzire? Ezt nem tettem fel önről! Ismerős-e önnek a f o a m - c a s c a d e[1] vidéke?

- Nem.

- Úgy! Mi oda akarunk menni. Ott fenn a parkban az újabb időben akkora mennyiségű aranyat találtak, hogy az alkalmat nem szabad elszalasztani.

- Ásni akarnak?

- Hm - - - i - gen! - mondá vontatottan.

- És ha nem találnak?

- Akkor találunk más egyebet, - felelte jellemző vállvonogatással. - Nem okvetlenül kell D i g g e r-nek lenni, hogy az aranyásóhelyen valamit keressen.

Nem volt eszeágában sem, hogy világosan fejezze ki magát; de én mégis tudtam, hogy mire gondolt. Aratni akart ott, ahol nem vetett.

- Hogy semmit sem találunk, azzal ne gondoljon, - folytatta, hogy kedvet csináljon. Nagyon komolyan foglalkozott azzal, hogy engem maga mellé vegyen, mert minél számosabb volt a társaság, annál jobb üzleteket csinálhattak és engem oly embernek tartott, kit kihasználhat, azután elűzhet, vagy még rosszabbat is tehet velem! - Mi mindnyájan meg vagyunk győződve, hogy jó zsákmányunk lesz, mert van egy oly emberünk, ki ért hozzá.

- Egy geológ?

- Több, mint geológ; mindenféle ismerete és tapasztalata van, amelyek az aranyásásnál szükségesek. Ön nem fog ebben kételkedni, ha megmondom, hogy ez egy legmagasabb rangu tiszt, t. i. tábornok.

- Tábornok? - kérdeztem én, kinek egy gondolata támadt. - Hogy hívják ezt a gentlemant?

- Douglasnak. Sok csatában vett részt és azután a hegyek közt sok tudományos kutatást végzett, melyeknek eredménye az a meggyőződés, hogy mi sok, nagyon sok aranyat fogunk találni. Nos, van-e kedve?

- Nem, Sir, semmi kedvem nincs, - feleltem.

- Miért nincs?

- Nagyon egyszerű, mert ez a dolog nekem nem tetszik.

- És miért nem tetszik?

Előbbi barátságos arcvonásai mind jobban elborultak és végre fenyegető kifejezést nyertek.

- Mert nincsen ízlésem szerint.

- Milyen ízlésé van önnek, Sir?

- Olyan, mely a tisztességgel párosul.

Ekkor felugrott és rám ordított:

- Ezer ördög! Talán azt akarja mondani, hogy én nem vagyok becsületes?

A többi vendégek közül is fölálltak egyesek. Pontosan akarták látni a jelenetet, melynek most okvetlenül be kellett következnie.

- Nekem ép oly kevéssé kell törődnöm az Ön becsületességével, mint ahogy önnek az én ízlésemmel, - feleltem, miközben nyugodtan ülve maradtam, de őt élesen szemmel tartottam. Egymással semmi közünk és hagyjunk egymásnak békét!

- Békét? Ezt ne képzelje magának. Ön engem megsértett és pedig oly mértékben, hogy meg kell Önnek mutatnom, hogy voltaképpen ki Toby Spencer.

- Azt nem kell Önnek megmutatni.

- Úgy? Már azt hiszem, tudja!

- Igen.

- Nos, ki vagyok hát én?

- Úgyanaz, aki én, tudniillik vendég Thick anyónál és mint vendégnek illendő módon kell viselkednie, ha azt akarja, hogy vele is illendően bánjanak.

- Ah! És mint akar Ön velem bánni?

- Úgy, ahogy ön azt megérdemli. Én Önt nem kértem arra, hogy mellém üljön; volt elég más hely. Azt sem kívántam Öntől, hogy velem beszéljen. És midőn Ön bevont engem a társalgásba, udvariasan és tárgyilagosan feleltem. Az Ön tervei és szándékai nekem teljesen közönyösek; de mivel megkérdezte tőlem, hogy akarok-e önökkel menni Coloradoba, nyugodtan megmondottam, hogy nincs kedvem. Nem értem, hogy ez miért hozta ki a sodrából!

- Ön becsületről beszélt, Boy! Ezt nem tűröm!

- Nem? Hm! Azt hiszem, hogy egy tisztességes ember nyugodtan hallja, ha a tisztességről beszélnek, anélkül, hogy dühbe guruljon.

- Ember, ügyeljen! Ez ismét sértés, melyet én majd erősen...

A gazdasszony félbeszakitá és nyugalomra intette; ő ellene emelte föl a kezét.

- Thick anyó, ne tegye ki magát veszélynek! - kértem őt. - Én ahhoz vagyok szokva, hogy gondoskodom magamról és saját magam szoktam megvédeni magamat.

Ez a Rowdyt még nagyobb haragra lobbantotta. Rám kiáltott:

- Magad véded meg magadat? Nos, védd meg! Nesze, a sértésért!

Az öklével egy csapást mért rám; erre el voltam készülve. Nyomban kezembe ragadtam a söröskancsót és kifogtam az ütést. Ahelyett, hogy engem ért volna, a korsó üvege fogta föl, mely izzé-porrá törött. Egyszersmind fölugrottam és öklömet oly erővel taszítottam alulról az álla alá, hogy bármily erős és nehéz is volt, csak úgy röpült, magával rántotta az asztalt, több széket s a földre zuhant.

Ezt elintéztem és most szemeimet az ő társaira szegeztem, mert az bizonyos volt, hogy ezek az ő bukását megbosszúlják. Azonnal rámrontottak nagy rivalgással. Két ökölcsapásra kettő újra röpült, az egyik jobbra és a másik balra. A harmadiknak mindkét öklömmel a gyomrának estem, úgyhogy az italtól felpuffadt teste összeroppant. A két utolsó megriadva hátrált meg.

De most Spencer ismét összeszedte magát. Keze vérzett az üvegszilánkoktól és még több vér folyt a szájából; ugyanis az én ökölcsapásomra a nyelvébe harapott. A vért rám hányva, orditá:

- Kutya, ez lesz a halálod! Egy ilyen fickó, ki azt sem tudja, hogy mi a foglalkozása, merészel Toby Spencerrel kikezdeni! Most én...

- Megállj! El a kezet az övtől! - szakitám félbe, mert a revolver után kapott, egyidőben én is kivontam a magam revolverét és a csövét reá irányoztam.

- Nem, a kezet az övbe! - mondá tajtékozó dühvel. - Az én golyóm téged...

- Mégegyszer, el a fegyverrel, különben lövök, - vágtam ismét szavába.

Mégis felvonta revolverét. Én a kezére céloztam; felordított, fegyverét elereszté s a revolver a földre hullott.

- Föl a kezekkel! Tüstént föl minden kezet, föl! Aki nem engedelmeskedik, golyót kap! - parancsoltam.

"Föl a kezekkel!" nyugaton veszélyes jelszó. Aki legelébb ragadja kezébe a fegyvert, az előnyben van. Hogy magát megmentse, nem kímélheti az ellenfelét. Hogyha "Föl a kezekkel!"-t parancsol és azonnal nem engedelmeskednek, akkor föltétlenül lő. Ezt tudja mindenki. Ezt a hat személy is tudta; én az első után mégegyszer céloztam a revolverrel és meg kellett győződniük, hogy fenyegetésemet végrehajtom. Kényszerhelyzetben voltam és minden jog és igazság szerint lőhettem; ezért alig adtam ki a parancsot, tíz kar emelkedett a magasba; a Toby Spenceréi is. Őket a revolver csöve alatt tartva, figyelmeztettem:

- Tartsátok föl kezeiteket, mig készen leszünk egymással; még tizenegy golyóm van. Mint áll itt most Toby Spencer, a híres, a nagy hős? Most nem egy ál Colorado-emberrel van dolga és belátja, hogy értem a mesterségemet. Thick anyó szedje el a fickóktól a fegyvereket, a revolvert, a kést és zárja el! Holnap korán utána küldhetnek, vagy maguk eljöhetnek, hogy elvigyék. Kutassa föl zsebeikben, mennyi pénzük van. Ebből levonja a számlai tartozást és az üveg árát, melyet Spencer széttört, azután elmehetnek.

Thick anyó gyorsan eljárt az utasítás teljesitésében és tulajdonkép kómikus dolog volt látni, mint állott a hat ember fölemelt karokkal az asztal körül és nem mertek moccanni sem. Hogy milyen fajta emberek voltak ezek, azt megmutatta az a gazdagság, mellyel bírtak. Összevéve csak néhány centtel volt több pénzük, mint a mekkorára rúgott a számlájuk. Midőn a gazdasszony ezt a pénzt bezsebelte, igy szóltam:

- Most nyissa föl az ajtót, Thick anyó; kimehetnek. Künn leereszthetik kezüket, de előbb nem, mert az utolsó percben is lövök.

Az ajtót fölnyitották.

- Ki veletek. Most tudjátok, hogy én aggodalmaskodó természet vagyok-e, vagy sem!

Magasra emelt kezekkel egyenkint vonultak ki. Az utolsó Spencer volt. Mielőtt az utolsó lépést megtette, megfordult és félig ordítva, félig sziszegve igy fenyegetőzött:

- A viszontlátásra! Akkor te emeled föl a karjaidat, te, kutya!

Mikor a gazdasszony az ajtót bezárta mögöttük, revolveremet övembe dugtam, leültem és egy friss pohár sört kértem. Az általános feszültség, mely érezhető volt a vendégek közt, egy leheletre feloldódott. Ezek a jó gentlemanek nem igy képzelték el a végét. Midőn Thick anyó nekem elhozta a sört, kezet adott és igy szólt:

- Ismét meg kell önnek köszönnöm, Sir, hogy ezektől az emberektől megszabadított. Mert ki tudja, még mit műveltek volna. És hogy végzett velük! Valóban aggódtam Önért, mikor a dolog megindult. Most természetesen tudom, hogy önnek nincs szüksége egy asszony védelmére. Ön a legjobb szobámat kapja. De ügyeljen ez emberekre! Bizonyára az első alkalommal megrohanják önt.

- Pshaw! Nem félek.

- Ne vegye könnyedén a dolgot! Az ilyen gazemberek nem elölről, de hátba támadnak.

Láttam, hogy kikérdezték őt felőlem, de nem tudott fölvilágosítást adni. Valószínűen szerették volna tudni, hogy ki vagyok, de nekem semmi okom sem volt arra, hogy ismeretséget kössek, mely legfeljebb két-három napig tarthatott; tovább nem akartam Jeffersonban maradni. Mikor szobámat megmutattattam magamnak, láttam, hogy Thick anyó megtartotta a szavát; igen jó és tiszta szobát kaptam, amilyent csak kívánhattam és sokkal jobban aludtam, mint képzeltem; mert ha a westmann először alszik zárt helyen, rendesen be sem hunyja a szemét.

A következő napon gondoskodtam arról, hogy külsőleg jobban nézzek ki, azután fölkerestem Wallace et Comp. bankházát, hogy Old Surehand után tudakozódjam. Nagyon kíváncsi voltam arra a viszonyra, amelyben Old Surehand állott e bankházzal és arra a válaszra, melyet nekem adnak. Thick anyótól nem kellett messze mennem, mert az üzlet ugyanabban az utcában volt. Mikor az irodában Mr. Wallace után kérdezősködtem, meg kellett magamat neveznem; de mivel nem tudtam, hogy mint állnak a viszonyok, ezt örömest elhallgattam volna. Gyakran jó, ha az embert nem ismerik és nekem sok előnyöm volt hosszú vándorlásom alatt, mit csak annak köszönhettem, hogy nem tudták, ki vagyok.

- Mondják azt Mr. Wallace-nak, hogy én Old Surehandnak ismerőse vagyok - mondám.

Alig ejtettem ki ajkamon e szavakat, az irodaszemélyzet szeme egyszerre mind felém fordult. A kívánt módon bejelentettek, azután egy szobába vezettek, amelyben egyetlen egy úr ült az iróasztalnál és mikor beléptem, gyorsan fölkelt. Egy igen rokonszenves arcú yankee volt. Középkoru lehetett. Tekintetét fürkészve és várakozásteljesen rám irányozta és bemutatta magát:

- Nevem Wallace, Sir.

- Engem Old Shatterhandnak hivnak. Nem tudom, hogy hallotta-e e nevet.

- Gyakran, nagyon gyakran, és olyan formában, hogy csak szerencsémnek tartom, hogy önt láthatom. Legyen szívemből üdvözölve és foglaljon helyet, Mr. Shatterhand! Ön természetesen csak most érkezett Jefferson-Citybe?

- Nem, tegnap óta itt vagyok.

- Hogyan? Anélkül, hogy engem nyomban fölkeresett volna? Hol szállott meg, Sir?

- Thick anyónál, ugyanebben az utcában.

- Ismerem, derék, becsületes asszony, de nem olyan gazdasszony, ki egy oly gentlemant fogadjon, mint Old Shatterhand!

- Nagyon jó lakásom van és egészen meg vagyok vele elégedve.

- Igen, mert ön a szabadban való tartózkodást megszokta bármely időjárás mellett; azért oly szerények az igényei. De ha egyszer civilizált helyen van, ott üdülnie kell és megkívánni, amit csak megkívánhat; ezzel ön tartozik testi-lelki egészségének!

- Éppen az egészség miatt nem akarok nagy különbséget tenni, Sir.

- Lehet! De remélem, hogy meghívásomat elfogadja és itteni tartózkodása alatt nálam fog lakni.

- Bocsássa meg, hogy ezt köszönetem mellett, nem fogadhatom el. Valószínűleg már holnap elutazom; aztán szeretek egészen független lenni és függetlenül cselekedni, mi nem eshetnék meg, ha Önnél laknám. És aztán Mr. Surehandnak tartozom azzal, hogy önnek alkalmatlanságot ne szerezzek.

- Hogyan?

- Ön őt ugy-e jól ismeri?

- Igen.

- Talán nagyon is pontosan?

- Pontosabban, mint bárki más; sőt meg kell önnek őszintén mondanom, rokonok is vagyunk.

- Well! Ő arra kért, hogy ne kutassak az ő viszonyai után. Ha önnél laknám, valószínűen valami nem kerülné el figyelmemet, vagy valamit eltalálnék, amit tudnom nem szükséges.

- Hm! - bólintott fejével gondolkodóan. - Ezt az okot és azt, amit az ön függetlenségéről felhozott, el kell fogadnom. Tehát nem erőltetem a dolgot; de szívesen, nagyon szívesen látnám; ezt önnek őszintén meg kell mondanom.

- Köszönöm, Mr. Wallace! Látogatásomnak egyetlen célja, megkérdezni, tudja-e Ön, hogy ő most körülbelül, hol tartózkodik?

- A parkokba ment föl.

- Melyikbe?

- Legközelebb a San Louis-ba.

- Ah! Mikor ment el innét?

- Csak három napja.

- Akkor utolérem.

- Ön föl akar menni? Ön hozzá akar menni?

- Igen. Winnetou velem lovagol.

- Winnetou is? Ennek örülök; ennek nagyon örülök! Mindig oly nagy gondban vagyunk miatta; az okokat nem mondhatom meg. Ha két oly férfiút tudunk mellette, nyugodtabbak lehetünk, ön egyszer már megmenté az életét; ezért köszönöm, hogy...

- Oh, kérem! - háritám el a dicséretet. - Én, mint mondottam, nem akarok a titkaiba hatolni, de talán azért megtudhatnám, hogy ő akkor Fort Terralban megtalálta-e Dan Etterst, akit keresett?

- Nem. Etters nem volt ott.

- Tehát ez a generális hazugsága volt!

- Igen.

Ebben a percben egy írnok bejött és egy papírost mutatott be azzal a kérdéssel, hogy lehet-e azt honorálni.

- Egy cheque ötezer dollárról Gray és Word aláírással, Little Rockból - olvassa Wallace. - Jó és ki kell fizetni.

Az írnok eltávozott. Kevés idő múlva egy ember ment el az ablak előtt; én láttam őt és a bankár is.

- Egek! - kiáltottam föl. - Ez a tábornok volt!

- Hogyan? Azt a tábornokot érti, ki Old Surehandot oly felesleges módon Fort Terralbe küldötte?

- Igen.

- Ő itt ment el, tehát az én hivatalomban kellett lennie. Engedje meg, hogy utána tudakozódjam, hogy mit akart?

- S nekem látnom kell, hogy hová megy!

Kisiettem, de eltűnt. A legközelebbi keresztútig mentem, de ott sem láttam. Ez nem okozott nekem csalódást, mert vele többet semmi dolgom nem volt. Csak magam kellett óvnom, hogyha megpillant, orvul meg ne támadjon. Mikor Wallacehoz visszatértem, megtudtam tőle, hogy a tábornok volt, ki a chequet bemutatta. Természetesen, őt senki sem ismerte.

Wallace meghívott reggelire, ha már nem akarok nála fogadni el szállást. Az övéi úgy fogadtak, hogy indittatva érzém magam egész ebédig ott maradni és mikor ezen is túl voltunk, oly sokáig tartóztattak vissza, hogy már majdnem a souper-t is szolgálták. Tehát kilenc óra volt, mikor Thick anyóhoz visszavonultam. Előbb Wallacenak meg kellett ígérnem, hogy őt, ha csak lehetséges, elutazásom előtt mégegyszer meglátogatom.

A gazdasszony zsémbes hangulatban volt hosszú kimaradásomért. Megvallotta, hogy számomra valami különös dolgot sütött, de azt, mert én nem jöttem, Mr. Treskow ette meg. A tegnapi vendégek ismét ott voltak és olyan társalgás folyt, mely a tegnapihoz nagyon hasonlított.

Kérdezősködésemre megtudtam, hogy Toby Spencer elmenetelem után az elkobzott fegyvereket elvitette. Oly állást foglaltam el, hogy a bejáratot megfigyelhettem; ezért én voltam az első, ki két férfit láttam belépni, kikre irányúlt a jelenlévők tekintete. Külső megjelenésük is nagyon alkalmas volt arra, hogy a legnagyobb figyelmet ébressze.

Az egyik zömök kisded ember volt, a másik hosszú, vékony. A zömök kisded embernek szakálltalan napbarnított arca volt, a hosszú, vékony ember arcát szintén megfogta a nap, sőt úgy kiszárította, hogy a szakáll, melyet viselt, néhány szál szőrből állott, mely az arcán, az állán egész a melléig lógott alá, mintha a moly ette és ritkította volna meg.

Ha e férfiak személyisége első látásra is elárulta, hogy nem közönséges emberek, a mód, ahogy öltözködtek, kétszeresen feltűnő volt. Ugyanis tetőtől talpig csiz-zöld öltözetben voltak. Rövid, széles csiz-zöld kabát, rövid, széles csiz-zöld nadrág, csiz-zöld térdharisnya, csiz-zöld nyakravaló, csiz-zöld keztyü, csiz-zöld sapka elöl és hátul karimával, a keleti sisakok módjára. Még csak a monokli hiányzott, hogy a már gigerlik feltalálói és képviselőiként tűnjenek föl; hozzá még a kezükben két csiz-zöld esernyő.

Természetesen minden tekintet rájuk irányúlt. Én fölismertem őket öltözetük ellenére, mely inkább maskarának volt mondható és mivel azt a tréfát akartam megcsinálni, hogy őket meglepjem, a székemmel elfordultam úgy, hogy arcomat nem láthatták. Eszükbe se jutott, hogy köszönjenek. Oly uraknak képzelték magukat, hogy nem tartották szükségesnek ennyire leereszkedni. Azt sem tartották szükségesnek, hogy halkan beszéljenek. Egyszerűen körülnéztek, azután a zömök megállott egy üres asztal előtt és azt kérdezte a vékonytól, aki lassan és óvatosan követte:

- Mit gondolsz, Pitt, öreg Coon, letelepedhetünk-e ennél a négylábú alkotmánynál?

- Ha úgy gondolod, hogy ez nekünk megfelel, semmi ellenvetésem sincs, öreg Dick, - felelte a hosszú.

- Well! Tehát üljünk le ide.

Helyet foglaltak. A vendéglősné hozzájuk lépett és megkérdezte, mit kívánnak.

- Ön ennek a söntésnek vagy fogadónak a gazdasszonya, Madame? - tudakozódott Dick Hammerdull.

- Yes. Talán szállást keresnek nálam, Sir?

- Hogy megszállunk-e vagy nem, az mindegy; már van egy viskónk, ahol lakunk. Mi inni valót tud adni?

- Mindenfajta Brandy. Különösen ajánlhatom az én köményesemet és Carawanjulexemet, mely kitűnő.

- Julex ide, Julex oda, nem iszunk pálinkát. Nincs-e söre?

- Sőt nagyon is jó van.

- No, hozzon két korsóval, de nagy legyen ám!

Megkapták, amit kívántak. Hammerdull fölemelte a korsót és egy huzamba kiüritette. Midőn Pitt Holbers ezt látta, a magáét ő is felhajtotta körömpróbáig.

- Mit gondolsz, Pitt, töltessünk még egy korsóval?

- Ha úgy gondolod, hogy nem isszuk le magunkat, nincs semmi ellenvetésem. Jobban ízlik, mint a Savanna-viz.

Megkapták korsóikat és csak azután vettek időt maguknak, hogy szemügyre vegyék a helyiséget és a benne lévő vendégeket. A Dick szeme legelőször a korábbi indián agensen akadt meg, ki éppen úgy, mint a jelenlevő Treskow, mindkettőjüket meglepetve és kíváncsisággal szemlélték.

- Mennydörgős menykő - kiáltott föl. - Pitt, öreg Coon, nézz csak hátra a hosszú asztal felé. Ismered-e azt a gentlemant, ki ott a szegletben ül és úgy mosolyog ránk, mintha apósai, vagy más rokonai volnánk.

- Ha úgy gondolod, kedves Dick, hogy én ismerem őt, nincs semmi ellenvetésem.

- Ez nem-e az az agens, aki akkor... Egek! - szakitá félbe beszédét, mert szeme most Treskowra esett... - Pitt Holbers, nézz csak még inkább jobbra! Ott ül még valaki, akit te már láttál egyszer. Szállj csak magadba és gondolj utána!

- Hm! Ha azt gondolod, hogy ez az a rendőr, ki úgy ellátta Sanderst, igazad van. Mit gondolsz hozzá, megrázzuk-e első két lábukat?

- Hogy mit gondolok, mit nem, az egyre megy, de meg kell ráznunk. Jer, öreg Coon!

Az asztalhoz mentek, honnan a két előbb megnevezett örömmel ment eléjük, ők a két westmant nem üdvözölték, mert látni akarták, hogy fölismerik-e őket. Dick Hammerdull és Pitt Holbers, kikről tegnap kétszer is beszéltek Thick anyó asztalánál. Ez természetesen nagy és örvendetes esemény volt. Mindnyájan, kik az asztalnál ültek, kezet szorítottak velük és magától értetődött, hogy előbbi helyeiket otthagyták és régi meg újabb ismerőseikhez kellett ülniök.

- Éppen tegnap beszéltünk önökről, - mondta Treskow.

- Elbeszéltük akkori élményeinket, nem kell hát önöknek csodálniok, hogy önök e gentlemaneknek nagyon kedves ismerőseik. Szabad-e tudnunk, mi történt önökkel azután? Nekem New-Yorkban el kellett önöktől válnom, miután a Sanders, a Miss Admirales és társai kivégzésénél résztvettünk.

- Hogy mint ment a mi sorunk? Igen jól, - felelte Hammerdull. - Egyenesen nyugatra mentünk, hol azonnal fölkerestük a mi h i d e - s p o t-unkat.

- Még létezett?

- Yes. Mért ne létezett volna?

- Az Ogellallak miatt, kik azt fölfedezték.

- Az nem ártott semmit, mert mi őket mind lekoncoltuk és társainknak, kiket ott hátrahagytunk, mikor San Franciskó felé indultunk, minden nyomát eltűntettük. Tudja-e ön, hogy akkor San Franciskóban, midőn kikötöttünk, néhányan közülünk a szárazföldön maradtak?

- Igen, jut eszembe.

- Hogy jut eszébe vagy nem, az egyre megy, sőt egészen mindegy; de ezek a férfiak nem maradtak San Franciskóban, hanem a hide-spotba tértek vissza, úgyhogy lovainkat ott találtuk, mikor oda megérkeztünk.

- Az ön kancája is?

- Természetesen. Hejh, ez volt ám az öröm! Az öreg jó állat oda volt örömében, mikor az ő kedves Dick Hammerdullját ismét látta. Winnetou is megtalálta az ő paripáját.

- Tehát ő is önökkel ment föl a hide-spotig?

- Yes.

- Tehát őt ismét megtalálták?

- Yes. Old Shatterhanddal jött hozzánk.

- Old Shatterhand! Őt én is szeretném egyszer látni. Irigylem, hogy Ön ismeri őt.

- Hogy irigyel vagy nem, az mindegy, én is irigylem magam ezért. Mondom önöknek, Mesch-schurs, ez a legény a talpán! Én magam mindig derék westmannak tartottam és te is magadat, Pitt Holbers, öreg Coon?

- Hm, ha úgy gondolod, kedves Dick, nincs semmi ellenvetésem.

- Igen, valóban igy van. Mi mindig azt képzeltük, hogy jeles fickók vagyunk, de ez az Old Shatterhand egészen másra tanított bennünket. Mind az, amit mi tettünk, az hamis és ostoba dolog volt. Ő mindenben egészen más utat követett és amikor és ahol valamihez kezdett, az mindig sikerült. Winnetouval majdnem három hónapig volt velünk és mondhatom, hogy ez alatt az idő alatt tizszer annyi bőrt zsákmányoltunk, mint máskor egy félév alatt. Ez utóbb az eladásnál nagy summa aranyat jövedelmezett. Rövid idővel azután, hogy ők eltávoztak, egy más westmannt ismertünk meg, ki époly híres volt, mint ők. Nem igaz-e, Pitt Holbers, öreg Coon?

- Ha te Old Surehandot gondolod, nem jut eszembe, hogy neked ne adjak igazat, kedves Dick.

- Igen, Old Surehandot értem. Hallottak-e önök róla, Mesch-schurs?

Mindnyájan igent mondtak e kérdésre és azután ő igy folytatta:

- Ez is oly ember, ki teljes tiszteletet érdemel. Fájdalom, az a sajátsága van, hogy egy helyen sem marad sokáig. Ő csak annyi vadat lő, amennyire az életfenntartására szüksége van, tehát őt nem lehet sajátképpen vadásznak mondani, habár puskájából soha egy lövést sem hibázott; ő tőrt sem állít föl; ő aranyat sem keres; nem tudja az ember, hogy miért és mi célból él a vad nyugaton. Alig látta őt az ember, ismét eltűnik. Úgylátszik, mintha mindig keresne valamit, amit nem bír föltalálni. Tehát, Mr. Treskow, nekünk mindig jól ment dolgunk; bőséges vadászatunk volt és erszényünk úgy megtelt, hogy nem tudjuk, hogy mit csinálunk a sok pénzzel.

- Akkor ön irigylésreméltó ember, Mr. Hammerdull.

- Irigylésreméltó? Ne fecsegjen ostobaságot! Mit csináljon az ember a sok pénzzel, ha el nem költheti? Mit csináljak aranyaimmal, chequeimmel és utalványaimmal, hejh?

- Menjen keletre és élvezze az életet!

- Köszönöm! Mi élvezetet találok? Üljek be egy szállóba, egyem végig az étrendet, amelyből semmi sem sült a tábori tűznél, hanem a kályharesóban? Egy hangversenyteremben nyomassam agyon magam a tolongásban, nyeljem a földkerekség legrosszabb levegőjét és fülemet annak a veszélynek tegyem ki, hogy a sok dob és trombita harsogása tönkre tegye, mig a jó istenünk künn az őserdő zugásába és a vadon titokteljes hangjaiban mindenkinek, kinek van hozzá érzéke, olyan hangversenyt nyújt, mellyel a hegedű és dobpergés nem ér föl? Menjek színházba és üssem az orromat az ott uralkodó pézsma- és patsuli illatba és egy darabot játszassak el magamnak, mely az egészségemet aláássa, mert vagy beteggé nevetném magam vagy beteggé bosszantana? Béreljek egy lakást, melyben semmi szél nem fúj, sem eső nem esik? Feküdjem egy oly ágyba, mely fölött nincs szabad ég, nincsenek csillagok, nincsenek felhők, hol úgy belebujok a dunyhába, mintha egy megtépett madár volnék? Nem! Menjetek a ti Keletetekkel és annak élvezeteivel! Az egyetlen valódi gyönyört a nyugaton találom és ezért nem kell semmit sem fizetnem. Ezért ott nincs szükségem sem aranyra, sem pénzre és elgondolhatja Ön, milyen bosszantó, ha az ember gazdag, kinek gazdagsága semmi hasznot és semmi élvezetet nem nyújt. Gondolkozhatunk azon, hogy mit csináljunk a pénzünkkel, melyet nem használhatunk. Hónapokig törtük rajta a fejünket, mig végre Pitt Holbersnek egy jó, kitűnő gondolata támadt. Nemde Pitt, öreg Coon?

- Hm, ha úgy gondolod, hogy kitűnő, hát beleegyezem. Te az én nagynénémre gondolsz?

- Hogy nagynéni vagy nem, az mindegy, de ezt a gondolatot megvalósítjuk. Ugyanis Pitt Holbers még gyermekkorában elvesztette szüleit és őt egy öreg nénje nevelte föl, de akitől megszökött, mert az a rendszer, ahogy nevelte, neki nagyon fájdalmas volt. Vannak, uraim, mint önök mindnyájan elismerik, olyan érzések, melyeket az ember nem tud leszokni, kivált ha napról-napra pálcaütésekkel és pofonokkal újból meg újból fölfrissitik azokat. Ilyen fájdalmas érzések voltak, melyek elől Pitt Holbers megszökött. Ő ugyanis az ő ifjonti bölcseségében az öreg néni nevelési módszerét sokkal erőszakosabbaknak tartá, mintsem eltűrhette volna, tekintettel bizonyos érzékeny testrészeire. De most megjött az esze és rájött arra, hogy ő voltaképp még több ütleget érdemelt volna. A jó néni előtte most nem egy öreg sárkány képében jelenik meg, hanem mint egy kedves tündér, ki benne a külső embert bottal kenegette, hogy a belső embert boldoggá tegye. Ez a meggyőződés fölkeltette benne a hála érzelmét és azt a gondolatot, hogy kutassa föl, hogy él-e még a nénje. Ha meghalt, akkor valószínűen élnek leszármazottjai, mert neki unokaöccse mellett magának is voltak gyermekei, akiket ugyanazon módszerrel nevelt és ezért egész bizonyosan megérdemlik, hogy boldog emberek legyenek. E szerencséhez akarják őket juttatni. A nagynéni, ha él, kapja meg a mi pénzünket, az enyémet is, ha nincs rá szükségem és egészen mindegy, hogy az én néném-e vagy az övé. Nos, Mesch'schurs, most már tudjátok, miért láttok minket a Kelet határán. Fel akarjuk keresni Pitt Holbers jó tündéreit és mivel egy ily lény szemei elé nem kerülhetünk ebben a formában, melyben az őserdőben szaladgálunk keresztül-kasul, foltozott nadrágainkat és vadászkabátainkat levetettük és ezt a szép zöld ruhát öltöttük fel, mert ez a prairien a zöld erdő színére emlékeztet.

- És ha ön a nénit nem találja föl, Sir? - kérdezte Treskow.

- Akkor fölkeressük gyermekeit és nekik adjuk a pénzt.

- És ha ezek is meghaltak?

- Meghaltak? Esztelenség! Ők még élnek! Gyermekeknek, kik ily módszerrel neveltettek, szívós az élete és nem egy könnyen halnak meg.

- Hát a pénzük önöknél van?

- Yes.

- De jó el van téve, Mr. Hammerdull? Ezt ugyanis azért kérdem, mert tudom, hogy vannak westmanok, kik pénz dolgában valóban gyermeteg gondatlanságot tanúsítanak.

- Gondatlanság vagy nem gondatlanság, az egyre megy, mi oly jól megőriztük, hogy a legagyafúrtabb embernek is lehetetlen azt megkapni.

Ő éppen úgy, mint Pitt Holbers egy szintén csiz-zöld táskát akasztott magára, egyik kezével erre csapva, igy szólt:

- Mindig magunknál hordjuk; ebben a táskában van elrejtve és éjjel fejünk alá tesszük. Vagyonunkat szép jó utalványokba és chequekbe helyeztük, melyeket Gray és Wood állítottak ki. Little Rockban minden bankház kifizeti a teljes összeget. Íme, nézzék, megmutatom önöknek.

Mikor megnevezte a Gray et Wood céget Little Rockban, azonnal a "tábornok"-ra gondoltam, aki a Wallace et Co. irodájában a bankháztól egy chequet mutatott be. Dick Hammerdull fölcsatolta táskáját, belenyúlt és kivett egy bőrlevéltáskát, melyet egy kis kulccsal felnyitott.

- Itt van, Mesch'schurs, elrejtve a pénz, - mondá; tehát a két táskában kétszeresen meg volt őrizve, hogy élő ember nem férhetett hozzá. - Ha önök e chequeket...

Elnémult. A szó megakadt, nem a szájában, hanem már a torkán. Ő chequeket akart a táskából kivenni és fölmutatni; távolról láttam, hogy egy kicsiny, világos pakkocskát tartott a kezében; tekintete a bámulatnak, sőt a kétségbeesésnek kifejezését árulta el.

- Mi az? - kérdezte. - Én a chequeket nem újságpapírba göngyöltem, mikor tegnap kezeim közt voltak? Tudsz-e erről, Pitt Holbers?

- Nem tudok az újságról semmit, - felelte Pitt.

- Én sem és mégis újságpapírba vannak takarva. Különös, nagyon különös!

Kigöngyölte a papírt és elrémülve, halvány arccal kiáltott föl:

- Ezer ördög! A chequek nincsenek itt! Az újságpapír üres!

A táska többi rekeszébe nyúlt, de azok is üresek voltak.

- A chequek eltűntek! Nincsenek itt - nincsenek itt. Nézz te is utána, hol vannak a tieid, Pitt Holbers, öreg Coon! Remélhetőleg, a tieid megvannak!

Holbers fölcsatolta táskáját és igy felelt:

- Ha azt gondolod, hogy eltűntek, kedves Dick, akkor nem tudom mi módon tünhettek el.

Kitűnt csakhamar, hogy azok is eltűntek. A két westmann fölugrott és egymásra bámultak tanácstalanul, magukon kívül. Pitt Holbers különben is keskeny, hosszú arca még jobban megnyúlt és Dick Hammerdull elfelejtette utolsó szavai után száját becsukni és az tátva maradt. Nemcsak azok, kik az asztal körül ültek, hanem a többi vendég is mély részvétet érzett a meglopott emberek ijedelme iránt, mert hogy itt tolvajlás történt, az előttem is mindjárt világos volt; én különben azt hittem, hogy a tolvajt is eltaláltam. Minden oldalról neki estek kérdésekkel Hammerdullnak és Holbersnek, de ők a hozzájuk intézett kérdésekre nem bírtak válaszolni, mig aztán Treskow harsány hangon közbekiáltott e nagy zűrzavarban.

- Csitt, urak! E lármával nem érünk el semmit. A dolgot másként kell fölfogni; ez az én szakmámba tartozik és kérem önt, Mr. Hammerdull, néhány kérdésemre válaszoljon nyugodtan és meggondoltan. Ön meg van-e szilárdul győződve, hogy az értékpapírok a levéltáskában voltak?

- Oly szilárdul, mint ahogy meg vagyok győződve, hogy nevem Hammerdull.

- És ez az újság nem volt benne?

- Nem.

- Tehát a tolvaj az értékpapírokat kivette és az összehajtogatott újságot helyükre tette, hogy önt minél tovább abban a hitben tartsa meg, hogy azok még itt vannak. A levéltáska ép oly duzzadt volt, mint azelőtt és ha ön a kezébe vette, azt kellett gondolnia, hogy azt nem nyitották föl. De ki a tolvaj?

- Igen, ki - a - tolvaj? - mondta nagy felindulással vontatott hangon Hammerdull.

- Semmi sejtelme sincs?

- A legcsekélyebb sem! És neked, Pitt?

- Nekem sincs, kedves Dick, - felelte Holbers.

- Tehát nyomozni kell utána, - monda Treskow. - Volt-e valaki, aki tudta, hogy önök pénzt és értékeket tartottak a táskában?

- Nem volt, - felelte Dick.

- Valóban nem?

- Senki!

- Mióta rejtették az értékpapírokat ide?

- Tegnapelőtt óta.

- Mikor nyitották föl legutoljára a levéltáskát?

- Tegnap, mikor aludni mentünk.

- Akkor még benne voltak?

- Igen.

- Hol voltak elszállásolva?

- Hilley boardinghouseban a Waterstreeten.

- Ez a vendéglős becsületes ember; rá nem eshetik gyanú. De neki nincsenek egyes szobái, hanem egy nagy közös hálóterem.

- Igen; ott álltak a mi ágyaink.

- Ah! És e teremben fölnyitották a táskát?

- Nem, hanem a vendégszobában.

- Ott látták-e önöket?

- Nem. Mi abban a pillanatban az egyedüli vendégek voltunk és senki sem láthatott minket. Azután aludni mentünk és táskáinkat a vánkosunk alá helyeztük.

- Úgy! Hm! Nincs semmi támpont. Gyorsan Hilleyhez kell mennünk, hogy ott a helyiséget megszemléljem és más mozzanatok után kutassak. Jöjjenek, Mr. Hammerdull és Mr. Holbers! Sietnünk kell!

Akkor még mindig helyemen ülve, mig a többi vendégek fölugrottak és az asztal köré tolongtak, igy szóltam:

- Az Isten nevében, Mr. Treskow, maradjon, ön nem fogja a tolvajt ott találni.

Minden szem felém fordult és Treskow hírtelen kérdezte:

- Ki mondja ezt? Ah, ön! Hogy jut ön ez állitáshoz?

- Gyanúim alapján.

- Ön, jogász?

- Nem.

- Rendőr?

- Szintén nem; de azt hiszem, hogy nem szükséges, hogy akármelyik legyen az ember ezek közül arra nézve, hogy a dolgot helyesen fogja föl. Engedje meg, hogy én is intézzek néhány kérdést Mr. Hammerdullhoz és Mr. Holbershez!

Fölállottam a székemről és az asztalhoz mentem. Igy lehetővé vált, hogy a két megszólitott az őket körülvevő sok személy mellett is megláthasson. Dick Hammerdull mindkét karját kinyújtotta, mindkét mutatóujjával rám mutatott és fölkiáltott:

- H e a v e n s! Kit látok itt? Lehetséges-e ez vagy szemeim csalnak? Pitt Holbers, öreg Coon, látod e gentlemant?

- Hm, ha úgy gondolod, hogy látom, az igazat eltaláltad, kedves Dick, - mondta a hosszú, örömtől ragyogva.

- És te is ismered?

- Hogy ismerem-e? Ez az az ember, akire éppen most szükségünk van! Ő világosságot hoz ebbe a pokoli gaztettbe, arról meg vagyok győződve.

- Én is, én is! Welcome, welcome, Mr. Shatterhand! Meglepetés és öröm önt itten látni. Ön éppen most érkezett?

- Nem. Én már itt voltam az önök megérkezése előtt.

- És mi önt nem láttuk.

- Szándékosan fordultam el, mert nem kellett, hogy önök azonnal fölismerjenek.

- Úgy hát mindent hallott, amit beszéltünk és azt, hogy megloptak?

- Igen.

- Akar ön nekünk segíteni?

- Voltakép csodálatos kérdés, Sir! - mondtam én mosolyogva.

- Lehet! De már az emberek hozzászoktak ahhoz, hogy higyjék, hogy nincs olyan helyzet, melyből Old Shatterhand ne találja el a legjobb kivezető utat.