NEMERE ISTVÁN
A legújabb titkok könyve

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-740-1

MOBI ISBN 978-963-387-741-8

TARTALOM

HA MÁR TITKOKRÓL VAN SZÓ…
IDEGENEK A NAPRENDSZERBEN
…ÉS ELINDULT A VILÁG?
„GYERE VELEM MÚLTBA, JÖVŐBE!”
EGY KÜLÖNÖS EMBER: RERICH
AKIK ELŐRE LÁTJÁK A JÖVŐT
A 21. SZÁZAD TITKA
A PSZICHO-FÉNYKÉPÉSZEK TITKAI
A REINKARNÁCIÓ TUDOMÁNYOS RENDSZERE?
A BETEGSÉGIPAR HIÉNÁI

HA MÁR TITKOKRÓL VAN SZÓ…

Ezt a kis részt előszó helyett iktattam be könyvembe. Arra kérem az olvasót, ne lapozzon tovább, még ne. Aki elolvassa a Legújabb titkok könyvét, annak tudnia kell, hogyan is kezdődött ez a folyamat. A történet nagyon tanulságos azok számára, akiket érdekel az emberi gondolatok fejlődése és az, hogy egyes társadalmak hogyan bánnak a titkokkal, hogyan fogadják vagy utasítják el a „titokfejtőket”? És a tudomány titkaira hogyan reagálnak az állami szervek? Miért érzi magát fenyegetve egyik-másik ideológia, ha egy magányos szerző kifejti nézeteit a világ és a természet kevéssé ismert tulajdonságairól, jelenségeiről? Egyes emberek bámulatos képességeiről?

Amikor 1984-ben felmerült, hogy kiadassam a Titkok könyvét, a későbbi kiadóval együtt jól tudtuk, hogy ez nem lesz könnyű dolog, nem lesz rövid és diadalmas küzdelem. De ami akkor következett, felülmúlta elképzeléseinket a nehézségi fokokról. Persze ebben én is ludas voltam, nemcsak a „rázós témák”, amelyeket a könyvben az olvasók tudomására akartunk hozni. Már csak azért is, mert alig egy évvel korábban látott napvilágot „A rejtélyes elődök” c. kicsiny, mindössze talán száz oldalas dolgozatom. Ez eléggé megrázta az olvasókat, a hatóságot pedig figyelő álláspontra késztette.

Ez a figyelés persze már régóta tartott, csak akkor még nem tudtam róla. Két ország titkosrendőrsége nem az írásaim, hanem a viselkedésem, a kapcsolataim miatt kezdett figyelni az 1960-as évek végén. Magyarországon 1974-ben „alapították” a dossziémat és mindösszesen körülbelül 23 éven át figyeltek meg, provokáltak, küldték rám ügynökeiket és jelentették sokfelé a beépített spiclik (akikből sokkal több volt, mintsem azt ma el tudjuk képzelni), miket mondtam X-nek és Y-nak. Ismétlem, én minderről csak az 1990-es évek végén szereztem tudomást, amikor már kikérhettem az aktáimat és elolvashattam mindazt, amit rólam jelentettek, ami velem és körülöttem történt az eltelt bő másfél évtizedben – de amiről akkor nem tudtam. Mindenesetre nekem papírom van arról, hogy a kommunista rendszer ellensége voltam, sőt mint az aktámra rótt jegyzet bizonyítja, „társadalmi veszélyességem” csak 1989 végén, már a köztársaság kikiáltása után szűnt meg…

Arról viszont tudtam, hogy olykor engem is „helybenjárásra” ítéltek. Ne higgye senki, hogy a volt „szocialista”, állampárti rendszerben írókat csak politikai okok miatt ítéltek szilenciumra, vagyis időszakos hallgatásra, amely időben műveik nem jelenhettek meg. Történt ilyesmi tudományos, népszerű ismeretterjesztő témákban is, elsősporban persze akkor, ha valaki az UFO-kat vagy a nem hagyományos gyógymódokat feszegette. Magam első ízben 1977-ben estem ennek áldozatául. Azon év őszén ugyanis egy ifjúsági havi lapban pozitív cikket merészeltem írni az UFO-król! Ma már nehéz felfogni, miért volt ez oly nagy bűn. De akkoriban az ilyen esetekben a Magyar Tudományos Akadémia (rossz nyelvek szerint: Kakadémia…) illetékesei felhívták a pártközpont illetékeseit és addig sírtak-ríttak, panaszkodtak és vádaskodtak a vonal túlsó végén, míg az innensőn a pártvezetés megígérte, hogy az illető szerzőt egy időre „hidegre teszi”, a főszerkesztőt pedig meginti. Így is történt minden alkalommal. Akik ma arra panaszkodnak, vagy olyan „hősi múlttal” dicsekszenek, hogy ők politikai okokból nem írhattak nemegyszer évekig, azok jó, ha tudják: nincsenek ezzel egyedül. UFO-ügyben is megesett ez, és nem is egyszer.

Tehát az történt 1977 és 1984 között, hogy többször is helyben járásra ítéltek, a lapok nem közölhettek tőlem ilyen tárgyú cikkeket. Én szerencsére mindig több lábon álltam, írtam könyveket is, ezeket persze – efféle előzmények után – már gyanakodva leste a hatalom. Ne feledjük el, az egy paranoiás korszak volt – a pártvezetés amúgy is hajlamos volt arra, hogy minden, az irányvonalától eltérő témájú véleményben ellene szóló támadást lásson. Saját érdekében tehát igyekezett ezeket korlátozni, nehogy az emberek rájöjjenek, hogy még gyógyászati vagy tudományos vagy egyéb téren is korlátozva vannak az ideológia által. Ma már büszke lehetnék rá, hogy elsőnek nekem sikerült bevinni a köztudatba olyan fogalmakat, mint például: akupunktúra. Vagy hogy tőlem tudhatták meg az olvasók, az emberek, nagyképűen szólva: a magyarok – hogy UFO-k igenis vannak, hogy az ázsiai és egyéb gyógymódok a világok részén elfogatott egyetemi tantárgyak, hogy komolyan kell venni a gömbvillámot vagy a telepátiát – merthogy ezeknek még a létét is tagadta az akkor igencsak pártszolgálatos Akadémia és annak korifeusai.

Visszatérve az előkészületekre: 1984-ben úgy döntöttünk a kiadóval, hogy nekifutunk a Titkok könyve kiadásának. Első lépésben megírtam a kéziratot, amely lényegében tizenöt fejezetből állt. Ilyen címekkel: „A tudat mélyén”, „A másik orvostudomány”, „Akik a bőrükkel látnak”, „Érző növények” stb., és szó volt a „varázsvesszőről”, a loch ness-i lényekről, az UFOkról, a Bermuda-háromszögről, a jetikről és egyéb rejtélyekről. Amelyekről addig és minden szócsövön keresztül „ezerrel” azt állította a hivatalos tudomány és a pártállami média, hogy vagy nem is léteznek, vagy a kapitalista áltudomány művei és csak szélhámosok hirdetik, no persze, Nyugaton. Elhallgatni igyekeztek, hogy a Szovjetunióban is „ezerrel” kutatták egy némely témát, mi több, abban jelentős eredményekre jutottak, mint például a telepátiás kísérletek, az alternatív gyógyítás stb. terén. Minden fejezet egycsapás volt annak az ideológiának, amely eleve hazugságokra épült, kezdve Marxtól és folytatva a többi szakállas és szakálltalan „nagyon” keresztül.

Volt egy fejezet, amelyet azért tettünk bele, hogy majd a cenzúra-bizottságnak legyen mit kivennie belőle! Hiszen tudtuk, ha ezt meglátják, azonnal elfeledkeznek az összes többiről és csak erre koncentrálnak majd roppant nagy és őszinte felháborodással. Ez a fejezet a regresszív hipnózis eredményeiről szólt. Vagyis arról, hogy ha a szakemberek a kísérleti felnőtt alanyokat hipnotikus állapotban mintegy „elviszik” a múltjukba, akkor nem csak a gyermekkorig mehetnek velük vissza, hanem az azt megelőző időkbe – vagyis régebbi életeikbe is! Mivel számos ilyen alany olyan régi korokról, helyszínekről, eseményekről, személyekről és egyéb körülményekről számolt be, amiket ellenőrizni lehetett. Így minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy kell lennie reinkarnációnak, lélekvándorlásnak, és az előző életek egyes emlékei (nyilván csak töredékesen), valamilyen genetikai úton öröklődhetnek.

A bajt a Moszkvában nevelkedett ideológusok számára nem annyira a genetikai emlékezés létezése, mint inkább a lélekvándorlás jelentették. Ugyanis ha csakugyan van lélekvándorlás, akkor van lélek is! Miközben a marxizmus azt állította, hogy csak az anyag létezik és minden a puszta anyagból épül fel. Az anyag ilyen vagy olyan szintű szerveződései hozzák létre az életet, sőt az értelmes életet, a tudatot is. Viszont nincs és nem is lehet semmi, ami ennél több lenne. Valami, ami nem az anyagiakból eredne. Márpedig bizony a lélek ilyennek tűnik.

Nos, a párt zsoldjában álló ideológusok, köztük ezek a könyvcenzorok (intézményüket eufémikusan: „Kiadói Főigazgatóságnak” hívták, mellesleg egyik akkori vezetője ma is nem kis szerepet játszik a média megfékezésében, persze már messze nem akkora sikerrel) a másfél éves harc során főleg erre a fejezetre koncentráltak. Bekapták a horgot, mindent megtettek, hogy ez kikerüljön a könyvből. Mi meg úgy tettünk, mintha a fogunkat szívnánk, nagyon sajnálnánk a dolgot, védelmeztük is egy ideig a fejezetet, aztán látványosan megadtuk magunkat és 1986 tavaszára a könyv megjelenhetett. Ez volt az első titkok könyve, amit még több követett.

Az már csak mellékzönge, hogy a következő hónapokban valóságos sajtókampányt szerveztek a mű ellen. Ez akkoriban úgy ment, hogy sorban megkerestek minden idevágó szakembert és publicistát, támadják meg a könyvet. Néhányan biztosan voltak annyira naivak és azt hitték, majd jó kis vita lesz, hisz a szerző meg nyilván védekezni fog… Én is azt hittem. De kiderült, hogy a párt kulturális-ideológiai vezetői kezében volt a dolog, ők vezényelték le a „vitát” – amelyben én meg sem szólalhattam. Nekem nem osztottak lapot, a szó szoros értelmében sem kaptam lapot, vagyis újságot, újságoldalt, ahol védekezhettem volna az abszurd rágalmak ellen. A korabeli magyar publicisztika (igencsak pártos, ideológiailag felvértezett harcosai) nagy ászai nevezték a Tikok könyvét vécépapírnak, szellemi merényletnek, népbutításnak és akadt olyan is, aki ügyészi beavatkozásért kiáltott (hasonlóan tette egy évvel később, amikor megjelent az Új titkok könyve is. Dicséretes ez a következetesség – csak az a kár, hogy ma ő is a szabad gondolatközlés bajnokaként tűnik fel a médiában…) Csak hónapokkal később jutottak szóhoz olyanok is, akik ha nem is személy szerint engem, inkább azt a jogot védelmezték, hogy más vélemények is megjelenhessenek a lapokban… Végső soron mellettem igazán csak Popper Péter állt ki. Ennél valamivel részletesebben írtam meg a dolgot Az első 150 regényem c. könyvemben. Akit érdekel, lapozza fel az Élet és Irodalom 1986 tavaszi számait, de más média-termékek is foglalkoztak az üggyel.

Másik érdekessége a történetnek, hogy akik akkoriban a könyv által hirdetett nézeteket támadták úgymond a „tudomány védelmében” és a „népbutítás ellen”, akik a könyv és a benne hangoztatott vélemények betiltását követelték, azok közül többen a rendszerváltás után váratlanul (?) egészen más húrokat pengettek. A tudománytörténész, aki annak idején az egyik pártnapilap vezércikkében figyelmeztette a mit sem sejtő olvasókat Nemere István nézeteinek roppant káros voltára, amelyekkel aláássa nemcsak a tudomány, de a szocializmus alapjait is – ma a jobboldalnak dolgozik. A másik korabeli párt-újságíró, aki mindent megtett a kulisszák mögött, hogy elhallgattassa mindazokat, akik UFO- és egyéb kérdésekben a Párt Központi Bizottságától eltérő véleményeket képviseltek – a rendszerváltás után nem sokkal egy liberális hetilapban mint a vélemény- és szólásszabadság védelmezője (!) lépett föl… Ennyit az úgynevezett parafaemberkékről, akiket a legnagyobb hullámok sem tudnak alámeríteni, ők mindig felül maradnak. Mert súlytalanok.

Végezetül: ezzel csak jelezni akartam, hogy az első két titkok könyve milyen nagy nehézségek árán született. De megérte annyit bajlódni vele – valóságos bombaként hatott az első, egymást követő két kiadása összesen a ma már elképzelhetetlen 150 ezres példányszámban. Az emberek innen értesülhettek először arról, hogy amiről maguk között csak suttognak vagy külföldi, becsempészett újságokban kis cikkeket olvastak, azok a témák valósak, kutatások tárgyát képezik, és íme ezek a kutatások eredményei. Megtudhatták, hogy a pártállammal oly szorosan összefonódott tudósok és más diplomás ismeretterjesztők hazug állításaival ellentétben igenis létezik bőrlátás, történnek gyanús dolgok a Bermudaháromszögben (mi több, azt éppen a magyar kommunistákat védelmező és hadseregével a hatalomban tartó szovjet kormány is kutatja), megtudták, befolyásolni lehet a születendő gyermek nemét és történnek csodák az emberi tudat mélyén. Hogy van értelme a varázsvesszős víz- és érckeresésnek, hogy akadnak emberek, akik ma még megmagyarázhatatlan képességek birtokában vannak – de hát ez is része a természetnek és a tudományoknak ezekkel is foglalkozniok kellene – nálunk is…

Ma már más időket élünk, szerencsére. E könyvünk megjelenése után már aligha fogja bárki is azt követelni a médiában, hogy törvényes eljárás induljon a szerző ellen „népbutítás” címén (ezért sokkal több politikust zárhatnának be…) Így aztán a „Titkok könyve 3” a kilencvenes évek közepén már szinte nem is kapott visszhangot. Pedig abban is érdekes témákat boncolgattam (dinoszauruszok, piramisok, Atlantisz stb. titkai).

A negyedik „titkok könyve” nem kevésbé érdekes, mint az előző három. Aki elolvassa, maga is meggyőződik erről. 

IDEGENEK A NAPRENDSZERBEN

Számos olyan esemény történik a közeli világűrben, amelyről az átlagembert nem értesítik. Persze a nagy többséget ez a téma nem is érdekli. De mi, akik folyton titkokat fürkészünk, rejtélyes események nyomában járunk, felfigyelünk ezekre is. Valahogyan mindig kijutnak azok a hírek is a tudomány berkeiből, amit pedig a bent ülők valahogy nem szeretnének kiszivárogtatni. A tudomány sáncai mögött ülő, meglehetősen szkeptikus, olykor megfáradt, máskor meg csak a tudományosságban hívő szakemberek nem örülnek annak, hogy a laikusok is foglalkozzanak az ő „szent”, belső ügyeikkel. Amelyek oly sok előzetes tanulást és hozzáértést, affinitást és bizonyos érzéket követelnek.

Ennek ellenére, mint említettem, kijutnak a hírek. Nem lehet véletlen, hogy rengeteg információ szivárog ki – tehát odabent is vannak, akik erre törekszenek, no és vannak hanyag emberek is, akiknek az információkezelés terén még lenne mit tanulniok. Ugyanakkor azt sem tartom véletlennek, hogy bár nyilvánvalóan csak a titkos információk egy kisebb része szivárog ki – mégis milyen sok van belőlük már idekint is! Akkor még mennyi lehet „odabent”? A kormányhivatalokban, a katonai intézményeknél, a titkosszolgálatoknál és nem utolsósorban egyes akadémiáknál és/vagy tudományos kutatóintézeteknél?

Ami minket érdekel – az idegenség jelei. Vagyis arra utaló jelek, hogy a Földhöz oly közeli bolygók és más égitestek között, rajtuk, bennük vannak-e bizonyítékai annak: idegenek éltek vagy élnek itt? Tudom, egy úgynevezett „igazi” csillagász eleve és zsigerből tagadja azt, hogy idegen lények, más civilizációk egyedei vagy csoportjai befészkelték volna magukat a Földre vagy az ahhoz viszonylag közel eső kozmikus térbe.

Mi meg csak annyit állítunk: vannak erre is utaló jelek. És vannak olyanok, amelyeket józan ésszel senki sem tulajdoníthat természetes jelenségeknek, eseményeknek, folyamatoknak – még az sem, aki soha nem tanult csillagászatot és nem foglalkozott bővebben a világűrrel. Végigmegyünk a Naprendszer összes területén szépen sorban és mint majd látni fogják, alig van olyan bolygó vagy más térség, övezet, égitest-fajta, amelyek körében ne találnánk a normálistól, a fizikailag elvárhatótól nagyon is eltérő viselkedésű testeket. Amelyeknek viszont – ha igazak az általunk ismert fizika, ballisztika, űrfizika stb. törvényei – nem szabadna lenniök.

És azt is jegyezzék meg: minden adat tudományos forrásokból származik!
Egyet sem az ujjamból szoptam. Mindegyikhez olyan forrásból jutottam, amely legálisan hozzáférhető. Nem mendemonda, nem suttogott propaganda vagy ellen-propaganda terméke egyik sem. Mindez megjelent már valahol, olykor csak óvatosan említve, máskor meg gondtalanul elhintve a kétkedés magját. Biztosan vannak köztük olyan adatok, amelyek kiszivárgásának nem örültek annakidején a sajátos tudományos „titokgazdák”. Akiket – ne felejtsük el ezt az apróságot – senki sem jogosított fel arra, hogy az ehhez hasonló információkat titokban tartsák. Különösen nem a csillagászokat, akik mindnyájan az adófizetők pénzéből tevékenykednek és nekünk, a társadalomnak tartoznak beszámolni munkáik eredményéről. Az egész társadalomnak, nem pedig csak egy kicsiny csoportnak.
A Merkúr egyik nagy rejtélye a múltban gyökerezik.
A 19. század második felében a csillagászok már elég jó távcsöveket használtak. Nagyon érdekelte őket a naprendszer kicsi, de a Naphoz legközelebb elhelyezkedő bolygója, a Merkúr. Ez jóval kisebb a Földnél és olyan közel kering a Naphoz, hogy azt alig 88 nap alatt kerüli meg. Ráadásul úgy forog, hogy gyakorlatilag mindig ugyanazt az oldalát mutatja a központi csillag felé, ezért a napsütötte oldalán több száz fok a hőmérséklet, a másikon – amely viszont mindig a sötét űrbe néz – mínusz százvalahány fokos jeges hideg uralkodik. Ám mi nem ezt találjuk különösnek.
Az égitest igen furcsán mozog, nagy ellipsziseket ír le a csillag körüli rohanása során, egyesek ma is azt állítják, hogy a pályavonala minden egyes alkalommal változó, nem szabályos. Egy másik bolygóra gyanakodnak, amely a közelében lehet és amely így zavarja a mozgását. Az efféle gravitációs hatást számtalan esetben megfigyelhetjük nemcsak a Naprendszerben, de azon kívül is.
A furcsa az, hogy az 1860-as évektől kezdve a század végéig több csillagász is látott vagy látni vélt egy vagy több sötét égitestet a Merkúr közelében! Mivel a Merkúr oly közel kering a Naphoz, hát ritkán figyelhető meg. Ennek ellenére volt olyan csillagász, aki 24 alkalommal látott a Merkúr vidékén valamilyen sötét égitesteket elhúzni a Nap korongja előtt. Ha azok UFO-k lettek volna, hát igen nagynak kellett lenniök, hogy a Földről is látszódjanak. Lehettek persze valamilyen űrtárgyak, kisbolygók például. De azok is kötött pályán mozognak, később vissza kellett volna térniök. Vagy csak egyszer haladtak el ott, és a Nap berántotta őket? Akkor hogyan láthatta az a csillagász 214-szer egymás után?
Utána több csillagász látni vélt egy bolygót, amelynek azonban mára se híre, se hamva. Az 1870-es években az akkori világ elismert, nagy csillagászai közül többen hitték és hirdették, hogy a Nap és a Merkúr között található egy Vulcan (Vulkán) nevű másik égitest, netán bolygó is. Akadt olyan is közöttük, akinek sikerült lefényképeznie azt a halvány pontocskát a messzi űrben. Innen több mint száz millió kilométerre… Akkor hát csakugyan kellett ott lennie valaminek.
Ami igazi titok: 1878 után miért nem látták többé azt a rejtélyes égitestet? Amely pedig a kutatók szerint a Nap körül keringett. Vajon magához vonzotta, „beszívta” volna a Nap? Évmilliókig keringett ott, aztán éppen akkor, amikor a Földön beindult a távcsöves, rendszeres égbolt- és űrfigyelés – eltűnt onnan, örökre?
Gyakran megesik, hogy a tudósok elhallgatják a kívülállók előtt azokat a jelenségeket, amelyeket tudásuk akkor érvényes szintjén még nem tudnak megmagyarázni. Ez kényelmes álláspont. Baj csak akkor történik – szerintük és számukra baj – ha az információ kiszivárog és holmi laikusok vagy e könyv szerzőjéhez hasonlatos „népbutítók” kezére kerül. Akik képesek és a még megmagyarázatlan, sőt akkoriban még megmagyarázhatatlan információt közlik a tudatlan laikusokkal és ezzel zavart okoznak közöttük, vagy valamilyen egyéb aljas célra használják fel…!
Most is ez fog történni, bár hogy a cél aljas lenne – azt erősen vitatom. Egyszerűen elmondom, leírom Önöknek, mi minden történik a Merkúron (is), amiről a tudomány emberei kevés kivétellel elfelejtettek minket felvilágosítani.
A bolygó közelébe küldött Mariner-10-es űrszonda műszerei figyelték meg a jelenséget. A szonda több ezer felvételt készített viszonylag közelről. A képeken egy, a Holdhoz igen hasonlító kietlen felszínt látni, a felvételeken már a 100 méteres tereptárgyak is jól megkülönböztethetők. Nos, a felvételeken itt-ott fényfelvillanásokat tapasztaltak. A rejtélyes fények szabálytalan időközökben villantak fel és a bolygó felületének számos pontján voltak láthatóak. Mivel intenzitásuk időben változó volt, a kutatók egyszerűen kijelentették: ezek bizony természetes eredetűek – és kész. Én ebben nem lennék olyan biztos. Az, hogy nincs rendszer a felvillanásokban, még nem zárja ki, hogy van ott rendszer, csak azt mi nem látjuk át. Merthogy az egy másik rendszer szerint működik, amit helyi tényezők is befolyásolhatnak. Nem merem határozottan állítani, hogy a Merkúron egy idegen civilizáció egyedei telepedtek meg – de a fényjelek miatt nem is zárom ki. Élhetnek ott hidegtűrő vagy melegtűrő lények, vagy olyanok, amelyeket nem érdekel a felszín hőmérséklete, mert ők már a felszín alá építettek támaszpontokat.
Erre persze nincs semmiféle bizonyíték. De az tény, hogy a Merkúr felszínén olykor rejtélyes fények villognak…
De miért élnének idegenek a Merkúron? Mi van ott, ami odacsábítaná őket? Azon túlmenően, hogy megfigyelhetik a Naprendszer belső bolygóit és az ott történő eseményeket, lehetnek ennél sokkal prózaibb indokaik is. Például az irgalmatlan hőséget alakítják át valamilyen szállítható vagy elküldhető energiává és azt így eljuttatják az űr sokkal rosszabb adottságú, hideg pontjaira. Netán oda, ahonnan eljöttek, vagy amit most akarnak gyarmatosítani, lakhatóvá tenni a maguk számára.
Az sem lenne utolsó dolog, ha a felszín alatt valamilyen ércet bányásznának, az irgalmatlanul forró felszín energiája segítségével. Igaz, a nagyon közeli Nap roppant kártékony sugarakkal bombázza a felszínt, ám ez nem jelenti azt, hogy egy másféle fizikai adottságokkal rendelkező csoport egyedei ne élhetnék azt túl. Például azért, mert létezhet az űrben olyan lénycsoport, amely eleve ehhez hasonló helyen született és fejlődött ki. Ne feledjük, lehet, vannak olyan lények, akik eleve csak ilyen környezetben tudnak élni, biológiailag erre az életformára és környezetre determináltak. És ők éppen a Földön nem tudnának élni, ahol sok a levegő, a víz, a nyirkosság, és így tovább.

Vagy lássuk a következő bolygót, a Vénuszt. A Naptól mért távolság sorrendjében ez a második (ha az annyit keresett Vulkán tényleg nem létezik…) Ez a bolygó arról híres, hogy az évszázadok alatt sok csillagász távcsövekkel is megfigyelhette egy holdját. Ez azért különös, vagy több mint különös, mert a Vénusznak jelenlegi ismereteink szerint nincs egyetlen holdja és amennyire tudható, soha nem is volt!

Nem akárkik látták a holdat, a csillagászat történetének több nagy alakja is ezek közé sorolható. Végső soron százhúsz éven át láttak a csillagászok egy körülötte keringő égitestet. Kicsi rá az esély, hogy az egy UFO lett volna – képzeljük el, milyen gigantikus méretűnek kellett volna lennie, hogy a Földről is lássák (igaz, csak távcsővel, de akkor is). Ha pedig az egy kisbolygó volt, amit valami szerencsés vagy szerencsétlen véletlen folytán a Vénusz „befogott” és maga körüli körpályára kényszerített – akkor hogyan tűnhetett el később? Hisz ez esetben még ma is ott kellene keringenie.

Számos csillagász a kor tudományos lapjaiban roppant részletesen leírta, hogyan és milyennek látta a holdat. Vajon ez is olyan rejtélyes tárgy lehetett, mint a merkúri „Vulkán”? Netán csakugyan egy hihetetlen méretű idegen objektum volt, És ha „objektumot” mondok, idegenek mesterségesen készített, nagyméretű űrhajójára gondolok. Logikus a feltételezés, hogy lehetnek olyan civilizációk, amelyek számára nem jelent műszaki nehézséget efféle űrhajók készítése. Vagy ami kézenfekvőbb és egyszerűbb: megszállnak valahol, valamelyik naprendszerben egy tekintélyes méretű kisbolygót és azt alakítják át. Addig fúrják-faragják, addig telepítenek bele akár hajtóművet és energiaterelő telepeket és lakórészeket és műszereket, amíg az lakhatóvá, irányíthatóvá – vagyis űrhajóvá válik. Kérem, majd gondoljanak erre a továbbiak folyamán, ugyanis nincs kizárva, hogy ilyenek ma is vannak itt körülöttünk…

Az ilyen kozmikus járművel aztán haladhatnak az űrben, ha nem is túl gyorsan. Bár ki tudja…? A világűrnek vannak olyan, ma általunk még nem ismert tulajdonságai, amelyek nyilván igen gyors haladást is lehetővé tesznek. Néha egy-egy pillanatra az UFO-k haladásában is tapasztalunk ilyen jelenségeket, amelyek már-már a szubatomi világ sebességeire és tulajdonságaira emlékeztetnek.

Nos, feltételezhetjük éppenséggel, hogy ilyen gigászok is röpködnek az űrben és azokat értelmes lények irányítják a saját céljaik érdekében. Ha így van, akkor mind a két bolygó esetében ezt is láthatták a csillagászok. Ki tudja, hány helyen jártak már azok a lények csak a mi Naprendszerünkben is? És lehet, százhúsz (földi) éven át a Vénusz volt megfigyeléseik tárgya, vagy ott termeltek ki valamilyen nyersanyagot, vagy végeztek tudományos kísérleteket vagy ki tudja, mi egyébbel foglalkoztak.

Egy korabeli csillagász próbálta megállítani az ismeretlen égitest méreteit is. Távcsövében persze a közeli Vénuszhoz mérte és arra a belátásra jutott, hogy a „hold” a Vénusz negyedrészét tette ki. Az akkor már létező Francia Tudományos Akadémia 1761-ben az egyik legjelentősebb felfedezésként adta közre az adatokat a Vénusz újonnan felfedezett holdjáról. Azt pár évvel később még látták, majd 1768 után – soha többé, senki! És ma sem látható, amikor nemcsak modern műszerekkel, de a Naprendszer szinte összes tagjához elküldött kémlelő, fotózó, filmező és ezer módon mérő űrszondákkal is figyeljük a földközeli űrvidéket.

A dolog azért is érdekes, mert a 19. század végén ismét feltűnt egy Vénusz-„hold”! Olyan neves csillagászok, mint E. Barnard is látták a saját szemükkel, no persze távcsövön keresztül. Akkoriban és később sokan azt beszélték, hogy igenis volt ott egy hold, de mint mesterséges építményt, a vénusz-lakók egyszer csak szétszedték, mert már többé nem volt rá szükségük… Nevethetünk, hisz honnan is tudták volna ezt azok az emberek? Ugyanakkor nehéz elképzelni, hogy hozzánk bármiben is hasonló, szénalapú biológiai lények kibírnák a Vénuszon uralkodó 500 fokos meleget, a légkörben terjengő mérgező gázokat és a nagy nyomást. Ugyanakkor – gondoljunk csak a Merkúrra – nem zárható ki, hogy akadnak (idegen) lények, amelyek ezt is kibírják. Mi több, ez egyenesen lételemük is lehet éppenséggel, ha egy hasonló bolygóról származnak eredetileg? Vagy éppen azért volt szükségük egy, a bolygó körül keringő „holdra”, hogy onnan irányítsák a felszínen vagy a bolygó légkörében folyó munkálatokat?

Tudom, sokan azt mondják erre (és szinte joggal): túlságosan fantasztikus. Én meg azt mondom erre: egy csöppet sem az. Lehet, éppen ez a reális magyarázat. Bizonyítékunk persze nincsen rá. Még nincs.

A Naprendszer belülről kifelé számított negyedik bolygója a Mars. (A Földet egyelőre hagyjuk ki ebből a felsorolásból és a leírásokból. Az itteni rejtélyek adataival egy külön kötetet tölthetnénk meg.)

Nos, a Marssal aztán sok „baj” volt már eddig is. Az ókorban „vörös bolygónak” látott és éppen ezért a harcias Mars-istenről elnevezett égitest körül mindig is voltak furcsaságok, titkok. Amúgy a Mars nem sok tekintetben hasonlít a bolygónkra. Mivel távolabb van a Naptól, a felszínén a fizikai körülmények rosszabbak, kevesebb a fény és a hő, rideg és kemény világ az. Légköre van ugyan, de az sem úgy viselkedik, mint a miénk. Majdnem pontosan csak feleakkora, mint a Föld, kisebb a sűrűsége, így a tömegvonzása csak 38 százaléka a Földének.

A Mars két sarkán több száz kilométer átmérőjű havas övezetek vannak, „hósapkák” láthatóak. Az egyik ilyen rejtély: miért olvad el „nyáron” a hó? Ha földi nyarakra gondolunk, az itteni melegre, akkor érthető a dolog. De mert a Mars olyan távol van a Naptól, hát fele annyi fényt és meleget sem kap a központi csillagtól, mint mi. A Marson az átlagos hőmérsékletet mindig kemény mínuszok jellemzik. Az átlagos hőmérséklet ott egész évre vetítve alig mínusz 60 fok!

Nyáron csak az egyenlítő közelében, ott is csak a déli órákban megy föl plusz 20 fokra – de nem a sarkokon. Akkor hát a marsi „nyárban”, aminek a hőmérséklete rosszabb, mint nálunk a legszigorúbb télen – hogyan indulhatnak olvadásnak a nagy hómezők? Mínusz 50 fokon hát hogyan lehetséges, hogy egészen kicsire összezsugorodnak és amikor jön az ősz, akkor kezdenek ismét kiterjedni?

De hagyjuk a marsi természet titkait, hiszen azt ígértük: olyan jelek után kutatunk, amelyek valamiféle idegenek egykori vagy mai beavatkozásaira, jelenlétére utalnak. Nézzük hát meg a Mars holdjait.

Ezek valódiak, bizonyítottak, létezőek. Kezdettől nem is vonták kétségbe. Mindkettővel „gond” volt és van. Már a mozgásuk is olyan rendellenes, hogy ez úgy a szakembereket, mint az amatőröket a legfantasztikusabb hipotézisek kiötlésére késztette. Ha röviden akarunk fogalmazni, ki kell jelentenünk: az egyik hold túl gyorsan, a másik túl lassan halad a bolygó körüli pályáján. A Deimos („Félelem”) olyan távolságban van a bolygótól, hogy gyakorlatilag mindig ugyanazon pontja fölött függ, akár egy földi mesterséges tévéműsor-közvetítő műhold. Majdnem „áll”, vagyis igen lassan mozog, ezért a Mars felszínéről nézve hihetetlenül lassan halad a pályáján. Beletelik 60 óra is (látszólag), mire egyszer megkerüli a bolygót. Még érdekesebb, amit társa, a Phobos („Iszonyat”) művel. A földi napnál alig fél órával hosszabb marsi nap alatt a Phobos háromszor kerüli meg az anyabolygót!

Bár mivel a bolygó forgásirányát követi, azért optikailag úgy látszik, mintha a valóságosnál lassabban haladna. Ám a Marsról nézve huszonnégy óránként kétszer kel fel és kétszer nyugszik le! A vele kapcsolatos másik rejtély: fordítva halad, mint az egész naprendszer legtöbb égitestje. A rendszer bolygói és holdjai igen kevés kivételtől eltekintve keleten kelnek fel és nyugaton nyugszanak le. Kivéve a Phobost, amely fordítva „jár”.

Felmerül a kérdés: honnan kapta ez a hold ezt a nagy sebességet? És miért jár „szemben a forgalommal”? Mivel a Naprendszer mai bolygó- és hold-tagjai valaha egyetlen közös anyaghalmazt képviselt, egyazon tömeget alkotott és abból alakultak ki a mai részek – logikus feltételezés, sőt bizonyosság, hogy a benne tapasztalható mozgások sebességkorlátai elég közel vannak egymáshoz. Csakugyan furcsa hát, hogy míg a bolygó 24 óra 37 perc alatt fordul meg a tengelye körül, addig a tőle 6 ezer kilométerre lévő kicsiny holdja ugyanezt háromszor gyorsabban teszi.

Aztán éppen olyan gyanús a Marstól távolsága is. A fizika szabályai és a tömegvonzás már ismert törvényei alapján a Phobos nem lehetne olyan közel a bolygóhoz! Hisz a szabályok szerint a Marsnak már régen magához kellett volna őt rántania (vonzania) és egyre közelebb kerülve a holdnak már régen rá kellett volna zuhannia, szét kellett volna törnie a Mars felszínén. Ez a szabály különben érvényes az egész Naprendszerben – kivéve a Phobost! Ő szinte mindenben a törvényeken kívül áll, azokat rendre „megszegi”.

Nem 6 ezer, hanem többször 6 ezer kilométerre kellene keringenie a Marstól ahhoz, hogy egyben maradjon. Millió évek óta le kellett volna zuhannia – de lám, „ő” erről mit sem tudva kering keményen, semmibe veszi a dinamika törvényeit és nem zuhan le. Rosszak tán a törvényeink, pontatlanok, nem mindig és mindenhol érvényesek? De akkor miért ez az egyetlen ilyen kivétel az egész rendszerben?

Nem csoda hát, hogy bár erről tudnak a szakemberek, a laikusok, a nagyközönség felé a marsi holdak egyikének ezt a tulajdonságát sem reklámozzák túlzottan. Pedig ezzel még nem értünk a rejtélyek végére.

A huszadik században többször lemérték a Phobos pályaadatait. Negyven év elteltével egészen más eredmények születtek, mint korábban! Kiderült, hogy a négy évtized alatt a Phobos közelebb került a Marshoz. Vagyis működne a törvény és a hold úton lenne a megsemmisülés felé? De hiszen éppen ez bizonyítja, hogy nem működik: sokkal távolabb kellene haladnia, mégis túl közel halad – és még ezen belül is közeledik a Marshoz, ami már teljesen érthetetlen!

Bajok vannak persze a holdak eredetével is. A Deimos a „normális”, vele nincsenek elméleti bajok. Talán valóban ugyanakkor alakult ki, amikor az anyabolygó, anyaguk közös és idővel átvette a Mars forgási sebességét és irányát. Mivel pályavonala a Mars egyenlítőjének síkjában helyezkedik el, nyilvánvaló, hogy ez történt.

Ám a Phobos is ott helyezkedik el, mégis ellentétesen viselkedik. A Deimos azzal a sebességgel jár, amit az anyabolygótól kapott még keletkezésük pillanatában. A Phobos viszont, mint írtuk, háromszor gyorsabb, ráadásul ellenkező irányban kering. A huszadik század végén egy földi szondával megmérték a két hold anyagsűrűségét is és kiderült, hogy a Phobos sűrűsége alig a fele a Deimosénak és a Marsénak. Vagyis már az anyaga sem onnan származik. Ha viszont tehát a Phobos idegen volt, arra repült mint egy megtermett kisbolygó és a Mars befogta, maga körül pályára állította – hogyan lehetséges, hogy ez is pontosan az egyenlítője fölé állt és a pályasíkja attól kezdve pontosan ugyanolyan lett, mint a már meglévő régi holdjáé!