A somogyi rosseb hadosztály a Don-kanyarban

LUKÁCS BENCE ÁKOS – SZABÓ PÉTER

A somogyi
Rosseb hadosztály
a Don-kanyarban

Hadiokmányok, harctéri naplók,
tábori levelezőlapok, visszaemlékezések és sajtóhíradások
a magyar királyi 10. honvéd könnyű
hadosztály történetéhez

1942–1943

All rights reserved

© HM Zrínyi Nonprofit Kft. – Zrínyi Kiadó, 2015

© Lukács Bence Ákos, Szabó Péter, 2015

Minden jog fenntartva.

A könyvet vagy bármely részét a kiadó engedélye nélkül bármilyen formában vagy bármilyen eszközzel másolni, tárolni vagy közölni tilos!

A HM Zrínyi Térképészeti és Kommunikációs Szolgáltató Közhasznú Nonprofit Kft. a Honvédelmi Minisztérium által alapított, annak kizárólagos tulajdonában lévő cég.

1087 Budapest, Kerepesi út 29/b.

www.honvedelem.hu

e-mail: kiado@armedia.hu

A kiadásért felel: Dr. Bozsonyi Károly ügyvezető

A Zrínyi Kiadó mb. vezetője: Dr. Isaszegi János

Lektorálta: Dr. Horváth Csaba

Írta, szerkesztette, a dokumentumokat rendezte és részben gyűjtötte, valamint az életrajzi és a veszteségi adatbázist összeállította: Szabó Péter

A dokumentumokat, a fotóanyagot, a korabeli sajtóanyagokat gyűjtötte
és rendezte, valamint a veszteségi adatbázist részben
összeállította: Lukács Bence Ákos

Fotóreprodukciókat készítette: Botár Gergely

Az elesett, meghalt, illetve nyomtalanul eltűnt
somogyi honvédek és munkaszolgálatosok emlékére

EPUB ISBN 978-963-327-712-6

MOBI ISBN 978-963-327-713-3

A könyv konverzióját készítette: ADAMO BOOKS KFT.
http://adamobooks.com
Az elektronikus kiadás éve: 2016

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

Rövid történelmi háttér

I. Somogyi honvédalakulatok a 2. hadsereg kötelékében 13

II. Elvonulás a keleti hadszíntérre és felvonulás a Don folyó vonalához

III. A Korotojak környéki arcvonalszakasz elfoglalása és a hídfőcsaták

IV. Négy hónap állóháború

V. Téli hadműveletek a Donnál. A 10. könnyű hadosztály védelmi és utóvédharcai

VI. Visszavonulás a 2. hadsereg gyülekezési és újjászervezési körzeteibe, majd hazatérés a somogyi és baranyai helyőrségekbe

A kötetben szereplő magyar királyI tábornokok, tisztek és legénységi állományúak 1942 és 1945 közötti katonai szolgálata és második háborús kitüntetései

A tábornoki, tiszti és legénységi névtárban előforduló rendjelek, kitüntetések és érmék jelkulcsai

Köszönetnyilvánítás

Kiemelten szeretnénk megköszönni elsősorban feleségeinknek, Jobst Ágnesnek és Lukács-Németh Alexandrának azt a rengeteg türelmet és megértést, amit az elmúlt évek során a kutatással és a kötetünk összeállításával kapcsolatban irántunk tanúsítottak. Nem lehetünk eléggé hálásak nekik!

Hasonló módon kiemelt köszönettel tartozunk Gróf Péternek (Visegrád), Kovács Gézának (Borsodszentgyörgy), dr. Lukács Ákos Gézának (Kaposvár,) dr. Lukács Csaba Gábornak (Fonyód) és Puskás Bélának (Kaposvár) a számos forrásanyagért, kapcsolatért, ötletért és segítségért. Az ő közreműködésük nélkül nem jöhetett volna létre ez a kötet.

Köszönjük Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának és Fonyód Város Önkormányzatának anyagi hozzájárulását a kutatás költségeihez.

Külön szeretnénk megköszönni az alábbi érintett személyek és kollégák segítségét, akik dokumentációval, archív felvételekkel, harctéri naplókkal, visszaemlékezésekkel és szakértelmükkel járultak hozzá a kötet elkészítéséhez:

dr. Balázs Árpád – Siófok

Barkóczi Nándor – Szekszárd

Bem István – Balatonföldvár

Berkes Pál – Balatonboglár

dr. B. Stenge Csaba – Tatabánya

dr. Bizse László – Kaposvár

dr. Bonhardt Attila – Budapest

dr. Bősze Sándor † – Kaposvár

Czinczás Róbert Géza – Budapest

Csernus János – Sopron

dr. Erdélyi István – Göd

Erős György – Kaposvár

Fellner János – Sárosd

Fenyő Gábor – Kaposvár

Fonyó család – Budapest

Gaál László – Budapest

Gállos Orsolya – Pécsvárad

Gelencsér Attila – Kaposvár

dr. Havasi János – Pécs

Hauptmann Henrik – Nagyatád

Heim Pál László – Budapest

Kassay László – Budakeszi

Kovács Gyula – Kaposújlak

dr. Kozáry Miklós – Kaposvár

Kiss László – Kaposszekcső

Lukács Andrea – Székesfehérvár

Lévay Mária – Fonyód

Ludányi András – Budapest

Matolcsy Gusztáv – Kaposvár

Musitz Klára – Balatonkeresztúr

Mohr Márta – Kaposvár

Németh Lajos – Kaposvár

Páhi Gáspár – Balatonlelle

Soós Zoltán – Győr

dr. Szalay László – Budapest

dr. Számvéber Norbert – Budapest

Szarka Antal – Kaposvár

Takács Péter – Budapest

dr. Ungváry Krisztián – Budapest

ifj. Vadász Ödönné – Kaposvár

Varga László – Budapest

Vas András – Kaposvár

Vass Gabriella – Kaposvár

Veres Zoltán – Fonyód

Virágh Ajtony – Budapest

dr. Völgyi Mátyás – Kaposvár

Bevezető

A kaposvári parancsnokságú magyar királyi 10. könnyű hadosztály[1] leghosszabb és legsúlyosabb második világháborús harctéri tevékenysége az 1942–43. évi keleti hadszíntéri hadműveletekhez kötődik. Kaposvári, nagyatádi, pélmonostori és pécsi gyalogsági, tüzér-, lovas- és vonatalakulatai a magyar történelem sokat idézett 2. hadseregének azon csapattesteit és alosztályait képezték, melyek esetenként erőn felüli helytállásukkal és kitartásukkal méltán vívtak ki dicsőséget a hadsereg egészén belül. Hasonló, hősies helytállást tanúsítottak, mint eleik, az Albrecht főherceg nevét viselő császári és királyi 44. gyalogezred katonái, az ún. „rosseb bakák”, akik a „nagy háború” galíciai, erdélyi és olasz hadszínterén küzdöttek.

A Don folyó menti katasztrófa – kisebb-nagyobb mértékben – érintette a terület-visszacsatolások következtében megnagyobbodott ország szinte valamennyi tájegységének lakosságát. Mozgósított honvédalakulataik aránytalanul magas száma miatt az északnyugat- és a dél-dunántúli vármegyékben mérhették fel leginkább a tragédia nagyságát. Ez a megállapítás Somogy vármegyére is vonatkozott, hiszen a szomorú hírekről tudósító vöröskeresztes értesítések több száz kaposvári, nagyatádi, tabi, böhönyei, csurgói, igali, kadarkúti, karádi, kéthelyi, kutasi, lábodi, mikei, nagybajomi, nagyszakácsi, somogyszobi, somogyvári és szigetvári családhoz érkeztek meg 72–73 évvel ezelőtt. Az elvesztett apákra és fiúkra hosszú ideig csupán a „hősi halált halt a Korotojak környéki harcokban”, „meghalt az osztrogozsszki, vagy veretyjei tábori kórházban”, vagy „eltűnt az 1943. januári visszavonulás során” szövegezésű, szűkszavú értesítések, illetve a megsárgult katonafotók és tábori lapok emlékeztettek, hiszen nyugvóhelyük hollétéről, haláluk körülményeiről a hozzátartozók nem szerezhettek tudomást.

Kötetünk azon második világháborús csapattörténetek sorába tartozik, melyek 2001-től szinte folyamatosan jelennek meg vidéken és a fővárosban egyaránt. Eredetük ugyan a két világháború között napvilágot látott honvédezredek krónikáiig nyúlik vissza, azonban mind szemléletében, mind a tárgyalt események több szempontú bemutatásában különböznek ezektől. Jelen kiadványunk alapjában véve egy sajátos összeállítású forráskiadvány. A tárgyalt események kronologikus sorrendjét követve, minden egyes fejezetét egy hadtörténeti feldolgozás, a Hadtörténelmi Levéltárban, a Magyar Nemzeti Levéltár Somogy Megyei Levéltárában, illetve a különböző családi archívumokban őrzött korabeli hadiokmányok, harctéri naplók, feljegyzések, tábori levelezőlapok, visszaemlékezések részletei és sajtóhíradások alkotják. E sajtó alá rendezett dokumentumokban előforduló katonai személyek 1942 és 1945 közötti harctéri szolgálatára koncentráló és a második világháborús kitüntetéseiket is tartalmazó rövid életrajzai a kötet végén találhatók. Többnyire a teljes nevükkel szerepelő, illetve a más egyéb támpontok alapján beazonosítható személyek harctéri szolgálatára vonatkozóan tudtunk tájékoztatást nyújtani. Az idézett dokumentumok szövegeit a könnyebb olvashatóság érdekében helyenként kiegészítettük, stilizáltuk. A memoárok, frontnaplók és a korabeli hadiokmányok szerzőinek, illetve szerkesztőinek életrajzai nem külön, hanem írásaik elején találhatók. Kiadványunk mellékleteként – egy CD-lemezen – az egykori, illetve a jelenlegi Somogy vármegye településeiben született katonák és munkaszolgálatosok adatait publikáljuk, akik a 2. hadsereg kötelékében a keleti hadszíntéren hősi halált haltak, hadifogságba estek, illetve nyomtalanul eltűntek 1942–1943 folyamán. Az írásos dokumentumokon kívül számos korabeli fényképfelvételt teszünk közzé a somogyi honvédalakulatok hadszíntérre elvonulásáról; a hadműveleti területen történő, hosszú, több mint 1000 kilométeres gyalogmenetéről; Don menti védelmi berendezkedéséről; fronthétköznapjairól; tisztikaráról és legénységi állományáról; a veszteségteljes 1943. januári–februári visszavonulásáról; illetve megmaradt részeinek 1943. április végi – május eleji hazatéréséről.

Negyed évszázada már kimondhatjuk, hogy a második világháborús honvédeink, akik a hadszíntereken vélt vagy valós igazságokért küzdve kötelességüket teljesítették, főhajtást és tiszteletet érdemelnek. Jelen kiadványunkkal az egykori oroszországi hadszíntéren 1942–1943-ban hősi halált halt, nyomtalanul eltűnt vagy hadifogságban meghalt somogyi honvédek emléke előtt tisztelgünk.

Rövid történelmi háttér

A második világháború egyik legfontosabb magyar vonatkozású hadieseményeként kezelt, dokumentumfilm-sorozat és az esszé- illetve memoárirodalom által rekonstruált, valamint tudományosan is feldolgozott, fájó emlékű Don menti történések előzményei az 1941-es esztendő végéig nyúlnak vissza. Magyarország jelképesnek indult második világháborús katonai részvétele ezen időszaktól kezdett nagyobb méreteket ölteni. A Szovjetunió elleni német hadjáratba való nagyobb arányú bekapcsolódása már Hitler határozott követelésére történt. E követelés legfőbb indítéka a keleti hadszíntéren 1942 elejére kialakult helyzetben keresendő.

A német hadsereg a kezdeti, nagy győzelmeket és sikereket követően az 1941–42 fordulóján megindított szovjet ellentámadás következtében pótolhatatlan személyi és anyagi veszteségeket[2] szenvedett. A német–szovjet arcvonal – az 1941. decemberihez képest – 1942. február végére 200–250 kilométerrel nyugatabbra merevedett meg. A keleti hadszíntéren küzdő német seregtesteken a kimerültség és a fáradtság jelei mutatkoztak. Nem képeztek már olyan erőt, mellyel a 3000 kilométer széles keleti arcvonal teljes hosszán támadó hadműveletekbe kezdjenek.

1942 tavaszán a német hadvezetésnek arról kellett döntenie, hogy az ún. Schlammperiode[3] elmúltával miképpen folytassa a háborút a Szovjetunió ellen. Hitler egyáltalán nem gondolt arra, hogy a Wehrmacht a keleti hadszíntéren védelemre rendezkedjék be. Nagy-Britannia várható újbóli megerősödése miatt azonban számolt azzal, hogy már csak 1942-ben lesz lehetőség az „egy arcvonalas” háború folytatására, tehát még ebben az évben kell a döntést kierőszakolni a Vörös Hadsereg ellen. Hitler az általános célt a következőkben jelölte meg: északon Leningrád elfoglalása után védelembe menni; a középső arcvonalon fenntartani a meglevő helyzetet; az arcvonal déli szárnyán pedig kikényszeríteni az áttörést a Kaukázus irányába. A legfőbb cél a további küzdelmek folytatásához elengedhetetlenül szükséges kaukázusi olajmezők és finomítók birtokbavétele volt.

A német hadvezetés saját csapatainak tehermentesítését, illetve az arcvonalhosszak rövidülését oly módon akarta elérni, hogy a tervezett támadó hadműveletekben a leharcolt seregtestei feltöltése és egyes, nyugati hadszíntéren állomásozó alakulatainak átcsoportosítása mellett az eddiginél is nagyobb arányban veszi igénybe a szövetséges román, olasz és magyar erőket. Jóllehet ezek a szövetséges seregtestek a fegyverzetet, a felszerelést, a kiképzést és a haditapasztalatot illetően messze a német alakulatok mögött álltak, a mellékarcvonalakon történő alkalmazásukat lehetségesnek ítélték.

Hitler és a német katonai vezetés fenyegetéssel és zsarolással mindent elkövetett, hogy ezen határozott igényét az érintett szövetséges államok politikai és katonai vezetésénél kierőszakolja. A magyar politikai és katonai vezetés az 1938 és 1941 között visszakapott területeket és a magyar államiságot féltve, illetve egyfajta német retorziótól tartva csupán a követelések mérséklésére törekedett. Mivel 1942 elejéig Magyarország kisebb mértékben vette ki részét a háborúból, mint az erdélyi területeinek elvesztésébe bele nem nyugodott Románia, katonai erejét a későbbiekben sem akarta délkeleti szomszédja javára meggyengíteni. A magyar és a német politikai és katonai vezetés 1942. január 22-ei megállapodása értelmében a magyar hadvezetésnek kilenc gyalogdandárt, egy páncéloshadosztályt és egy repülőköteléket kellett kiküldenie a keleti hadszíntérre.

Horthy és a magyar hadvezetés kedvezőnek minősítette a magyar honvédség aktívabb keleti hadszíntéri részvételéről szóló német–magyar megállapodást. A meglevő erőknek ugyanis csak felét érintette a német kérés, így Románia hadserege a keleti hadszíntéren továbbra is nagyobb mértékben fog „vérezni”, és a németektől várt fegyverzet és felszerelés pedig a későbbiekben is emelheti a csapatok harcértékét. A tárgyalások során nem tisztázták a kiküldendő hadsereg várható alkalmazási módját, annak területi és időhatárait, a veszteségek pótlását és a németek csupán fegyverzeti, felszerelésbeli kiegészítéseket ígértek. A kiküldendő hadsereg parancsnokságának cselekvési lehetőségei a keleti hadszíntéren igen behatároltak voltak, hadműveleti-harcászati kérdésekben minden esetben az elöljáró német parancsnokságok döntései számítottak mérvadónak.

A 2. hadsereg-parancsnokság által mozgósított, 207 ezer fős személyi állomány összeállításánál a minisztertanács 1942. január 26-ai határozatához igazodva a magyar hadvezetést az a cél vezérelte, hogy a frontszolgálatra behívottak egyenlően terheljék az ország területét és kis mértékben érintsék a honvédség legjobban kiképzett állományát. A hadszíntérre kivonuló sorállomány nem haladhatta meg a honvédség egész sorállományának 20 százalékát, a mozgósított alakulatok tartalékállományuk felét vehették igénybe, a fennmaradó hányadot pedig 30–45 év közötti, gyengén kiképzett póttartalékosokkal[4] egészítették ki. A nemzetiségek – főképpen románok – 20, a munkaszolgálatra kötelezett zsidók és a baloldali mozgalmak résztvevői pedig 10 százalék arányában kerültek be a hadsereg kötelékébe. A mozgósításra a szombathelyi III., a pécsi IV. és a miskolci VII. hadtestet jelölték ki. Mindhárom hadtest két könnyű hadosztályát mozgósíthatta hadrendi alakulatainak igénybevétele érdekében, a harmadik hiányzót egy idegen hadtest állományából kapták. Hadtestközvetlen alakulataik közül néhányat szintén nem saját illetékességi területükön állíthattak fel, s mozgósított könnyű hadosztályaik állományába számos, szervezetszerűen oda nem tartozó gyalogezred, zászlóalj, század és üteg is bekerült. A 2. hadsereg hadrendjének kialakításánál azt is figyelembe kellett venni, hogy 1941 novemberétől 5 megszálló gyalogdandár került ki a keleti hadszíntérre.

Míg a 2. hadsereg személyi állományának összeállításánál a legértékesebb korosztályok kímélése volt a cél, fegyverzeti-technikai viszonylatban megpróbálták a lehető legjobban felszerelni a kivonuló alakulatokat. Fegyverzetüket és felszerelésüket a honvédség összes csapattestétől egyenlően elvont anyagból és a német hadseregtől remélt kiegészítésekre hagyatkozva állították össze. A hátországban rendelkezésre álló teljes fegyvermennyiség csaknem felét megkapta a 2. hadsereg, s az ország gépjármű-állományának zömét is mozgósították részére.[5] A 2. hadsereg fegyverzete és felszerelése természetesen mind mennyiségben, mind minőségben elmaradt a német és a szovjet hadseregekétől, hiszen a honvédség alakulatait nem a katonai nagyhatalmak háborújában való részvételre készítették fel. A honvédség 1938-tól meginduló fejlesztése legfeljebb a szomszédos országok hasonló vagy azt meghaladó hadipotenciállal rendelkező hadseregeivel megvívandó harcokra tette képessé a csapatokat. A fegyverzetnek, a személyi állomány felszerelésének, ruházatának, szállító járműveinek összeállításánál is egy esetleges közép-európai hadszíntér terep- és időjárási viszonyait vették alapul. A magyar politikai és katonai vezetés remélte, hogy az 1942 tavaszán, kora nyarán elvonuló alakulatok részvétele nem húzódik el, s rövid frontszolgálat után – ahogy 1941 végén a gyorshadtestet – hamarosan leváltják.

I. Somogyi honvédalakulatok a 2. hadsereg kötelékében

A kaposvári 10. könnyű hadosztálynál 1942. április 20-ától kezdődtek meg a mozgósítások. A behívott állomány honvédelmi kötelezettségének eleget téve, bevonult a mozgósítási körleteinek számító kaposvári, nagyatádi, illetve egyes Baranya vármegyei helyőrségekbe. A kaposvári seregtest a „doni hadsereg” kötelékében a szekszárdi 10. és a szegedi V. hadtestbeli kecskeméti 13. könnyű hadosztályokkal, valamint a javarészt pécsi helyőrségű hadtestközvetlen gépvontatású, fogatolt és légvédelmi tüzér, híradó, kerékpáros, utász és a csapatok ellátását, utánszállítását biztosító ún. vonat[6] alakulatokkal együtt alkotta a IV. hadtestet. A magyar királyi honvédség Somogy vármegyei származású hadkötelesei természetesen nem kizárólag a 10. könnyű hadosztály kötelékében teljesítettek harctéri szolgálatot, kiképzettségük, valamint az egyéb mozgósított 2. hadseregbeli alakulatok személyi és hadrendi hiányai miatt más sereg-, illetve csapattestekbe – például az 1. tábori páncéloshadosztályba, vagy a pécsi 8/III., a zalaegerszegi 17/III., illetve a munkácsi 54/III. zászlóaljakba – is bekerülhettek.

A 2. hadsereggel elvonuló 13 500 fős könnyű hadosztályok – ahogy a kaposvári 10. is – két gyalogezredből, egy fogatolt könnyű tüzérezredből és a hadosztályközvetlen alakulatokból (önálló lovasszázad, légvédelmi gépágyús üteg, híradószázad, fogatolt seregvonatosztály,[7] illetve a hadszíntéren felállított páncéltörő ágyús század) szerveződtek. Állományuk főképpen szállítóoszlopaik és tüzérségük fogatoltsága miatt duzzadt fel. Az arcvonalszolgálatot ellátó ún. harcos (ütközet) állományuk alig volt több mint 5000 fő. Valamennyi alakulat a mozgósítását követően került felállításra, a két gyalogezred a békeidőszakban működő ún. „anyaezred”, a fogatolt könnyű tüzérezred pedig a szintén csak békében tevékenykedő fogatolt tábori tüzérosztály „ikreződése” által. A korabeli katonai fogalomnak számító „ikreződés” alatt azt kell érteni, hogy a békeidőszakban működő ezred, zászlóalj vagy üteg a mozgósításkor leadta a saját, ténylegesen szolgálatot teljesítő tiszti, altiszti és legénységi állományának felét, s a bevonuló tartalékosokból töltötték fel az immáron megalakuló két ezred, zászlóalj vagy üteg állományát.

A 10. könnyű hadosztálynál – ellentétben a 2. hadsereg mozgósított seregtestjeinek zömével – csaknem teljes egészében az érvényes hadrendi előírások szerint zajlottak a mozgósítási munkálatok. Szervezése az alábbiak szerint történt: 6. gyalogezrede mozgósította mindhárom zászlóalját, vagyis a kaposvári 6/I. és 6/II., valamint a nagyatádi 6/III. zászlóaljakat. Felállították a 36. (iker) gyalogezredet is, nevezetesen a 36/I. és a 36/III. zászlóaljával, illetve a pécsi 8. gyalogezredtől átvett pélmonostori 38/II. zászlóaljjal.[8] Ezen utóbbi – nem szervezetszerű – csapattestet azért kellett beállítani hadrendjébe, mert a 6. gyalogezredtől 1941 novemberében már elvonult egy gyalogzászlóalj a megszállt ukrajnai területre. E kaposvári 36/II. (iker) zászlóalj a megszálló feladatok ellátására hivatott 108. könnyű hadosztály kötelékében 1942. március második felétől, Harkovtól délkeletre már súlyos védelmi harcokat folytatott a szovjet reguláris erőkkel.[9]

A 4300 fős gyalogezredeket – ahogy a kaposvári 6-at és 36-at is – három zászlóalj, az ezredközvetlen, illetve a csapatvonat[10] alakulatok alkották. A 30 tisztből és 964 főnyi legénységből álló zászlóaljai három puskásszázadból, egy géppuskás századból és a zászlóaljközvetlenekből (csapatvonatoszlop, távbeszélőszakasz) szerveződtek. Lóállományuk általában 220–225 darab volt. A puskásszázadokon (5 tiszt, 192 legénység) belül a négy puskásszakaszt egyenként 3 darab 31 M 8 mm-es golyószóróval, a gépszakaszt pedig 2-2 darab 36 M 20 mm-es nehézpuskával, illetve 39 M 50 mm-es gránátvetővel látták el. Fegyverzetükhöz tartozott a fentieken kívül 129 darab 35 M és 13 darab 31/A M Mannlicher ismétlőpuska, 18 géppisztoly és 32 pisztoly is.[11] A géppuskás század (9 tiszt, 323 fő legénység) szervezete az 1942. februári fegyverzetkiegészítő rendelkezések eredményeképpen 4 géppuskás és 2-2 páncéltörő ágyús, illetve aknavető szakaszból állt. Fegyverzetét ennek megfelelően 12 darab 7/31 M 8 mm-es (Schwarzlose) géppuska, 4 darab 36 M 37 mm-es páncéltörő ágyú és 4 darab 36/39 M 81 mm-es aknavető képezte.

A gyalogezredek alárendeltségébe tartozott nyolc ezredközvetlen alosztály is. Közülük az egyik legnagyobb személyi állománnyal (4 tiszt, 220 főnyi legénység) rendelkező árkászszázad fegyverzete 3 darab jugoszláv eredetű golyószóróból állott. A gyalogezred légvédelmére hivatott kocsizó géppuskás század kötelékébe (4 tiszt, 150 főnyi legénység) 12 géppuskát rendszeresítettek. A szintén ezredközvetlen páncéltörő ágyús (5 tiszt, 224 főnyi legénység), valamint aknavető század (5 tiszt, 155 főnyi legénység) négy-négy szakaszból szerveződött. A keleti hadszíntérre elvonuló szombathelyi III. hadtestbeli alakulatoktól eltérően a kaposvári 6. és 36. gyalogezredek ezredközvetlen páncéltörő ágyús századai egyik szakaszukkal 2 darab német 38 M 50 mm-es, a többi hárommal pedig a német hadsereg hadizsákmánykészletéből kapott, belga eredetű egyenként 2 darab 36 M 47 mm-es páncéltörő ágyút vittek ki a hadműveleti területre. Aknavető századaik a III. hadtestbeliekkel megegyezően, de a VII. hadtestbeliektől eltérően 8 darab 36/39 M 81 mm-es aknavetővel rendelkeztek. A kísérő könnyű tábori ágyús ütegek (7 tiszt, 134 főnyi legénység) felállítása a gyalogezredeknél – ahogy a páncéltörő ágyús századoké is – a helyi ellenállás gyors letörése, a harc közvetlen támogatása és a páncélelhárítás hathatósabb megszervezése érdekében történt. Ezeket egyformán 4 darab 5/8 M 8 cm-es tábori ágyúval látták el, s csak hadrendileg tartoztak a gyalogezredekhez. A javarészt gyorstartalékként, s felderítési feladatokra alkalmazott lovas- (1 tiszt, 51 főnyi legénység) és kerékpáros szakaszok (1 tiszt, 49 főnyi legénység) fegyverzete három-három darab golyószóróból, a távbeszélőszakaszoké (1 tiszt, 50 főnyi legénység) pedig csupán 31/A M és 35 M ismétlőpuskákból állott.

A 10. könnyű tüzérezred a 10. könnyű hadosztály kötelékében 75 tiszttel, 950 főnyi legénységgel, s – a gyalogezredek kísérő könnyű tábori ágyús ütegeit is beleszámítva – 32 löveggel rendelkezett. Lövegállományából csupán a németektől kapott 10,5 cm-es 37 M (Göring) könnyűtarack származott az első világháborút követő évekből. Ütegei két osztályt alkottak. Az első tüzérosztály 10/2. ütegének felszerelésébe 4 darab 5/8 M 8 cm-es könnyű tábori ágyú, a 10/3. ütegébe 4 darab 37 M 10,5 cm-es (Göring) könnyűtarack tartozott. Második tüzérosztálya 4 ütegből szerveződött. A 10/4. és 10/5. ütegekben egyenként 4 darab 14 M 10 cm-es könnyűtarackot, a 10/6. és 10/7. ütegekben pedig egyenként 4 darab 14/39 M 15 cm-es közepes tarackot rendszeresítettek. Valamennyi löveget kivétel nélkül lovakkal vontatták. Könnyű- és közepes tarackjaikat szétszerelt állapotban, hat lóval a csőrészt, szintén hattal a lövegtalpat.

A hadosztályközvetlen 10. önálló lovasszázad négy szakaszból, egy-egy nehézpuskás és távbeszélőrajból, a lőszerlépcsőből[12] és a századvonatból álltak. Fegyverzetébe a legénység által használt karabélyokon kívül 12 golyószóró és 2 nehézpuska tartozott, melyekhez kiegészítésképpen a hadszíntérre való elvonulás előtt minden egyes lovasszakasz és a századtörzs egy-egy német 40 M 9 mm-es Schmeisser géppisztolyt kapott. Személyi állományát 6 tiszt, 2 tiszthelyettes és 269 huszár alkotta. A hadosztályközvetlen alakulatok közül a seregtest légvédelmét a páncélelhárításra is alkalmazott, vontatóval szállított 10. légvédelmi gépágyús üteg látta el, melybe 3 tiszt és közel 200 főnyi legénység tartozott. Ezen ütegbe 6 darab 36 M 40 mm-es légvédelmi gépágyút állítottak be. Hasonló feladatokat oldott meg a 10 darab géppuskával felszerelt légvédelmi géppuskás század. Ez utóbbi alosztály a könnyű hadosztály fogatolt seregvonatcsoport parancsnokságának alárendeltségébe tartozott, hasonlóképpen az alábbiak is: a 10/1–4., a 111. és a IV/3. kocsioszlopok, a 135. tehergépkocsi-oszlop, a 10. lőszerkezelő oszlop, a 10. élelmezőoszlop, a 10. egészségügyi oszlop, a 10. sebesültszállító gépkocsioszlop, a IV/1. sütőoszlop, a 105/1. hadtápszázad, a 231. műszaki vezető törzs (104/5–7. tábori munkásszázadokkal)[13] és a 6. gyalogezred ezredzenekar. A 7 tiszt és 240 főnyi legénység alkotta 10. híradószázadot és a vonatalosztályokat kevés, jugoszláv eredetű golyószóróval és német géppisztollyal látták el. A könnyű hadosztály – Szomajom és környékén megalakult – seregvonatának személyi állománya – hozzávetőlegesen 140 tiszt és 3400 fő legénység – csekély kivétellel tartalékos tisztekből, illetve tartalékos és póttartalékos legénységből állt.

A 2. hadsereg kivonuló alakulataiba – mint már említettük – több, a korábbi hadihadrendekhez képest újonnan felállított szakasz és század is bekerült. Főleg aknavetős és páncéltörő ágyús alosztályokat kell érteni ezek alatt, melyekkel a gyalogság nehézfegyverzetét igyekeztek megnövelni. A személyi kiegészítést ezen alosztályok felállításához általában a nem mozgósított hadtestek állományából kapták a csapatok. A 10. könnyű hadosztály gyalogzászlóaljaiba és ezredközvetlen alakulataiba ennélfogva a zombori 20/III., a kalocsai 20/II. és a ceglédi 7/II. zászlóaljtól is kerültek be főleg legénységi állományú honvédek.[14]

A magyar királyi honvédség egyes kijelölt hadtest-, könnyű hadosztály- és egyéb parancsnokságai már 1942 februárjában értesültek arról, hogy csapataikat tavasszal mozgósítani fogják. A Honvéd Vezérkar főnöke és a Honvédelmi Minisztérium által kiadott M. tárgyú intézkedések már február és március hónapokban, részleteiben meghatározták a 2. hadsereg hadrendjébe bekerült alakulatok felállítását, felszerelésének, fegyverzetének kiegészítését, személyi állományának összeállítását. A számos mozgósítás (a felvidéki és erdélyi „bevonulások”, illetve a kárpátaljai és délvidéki hadműveletek) és a kiképzési gyakorlatok során elhasználódott és megrongálódott fegyverzetű és felszerelésű csapatok hadianyag-hiánylisták tömegével árasztották el a Honvédelmi Minisztérium anyagi ügyekkel foglalkozó osztályait.

A legnagyobb nehézségek és legérzékenyebb hiányosságok a gépkocsiállománynál mutatkoztak. A seregtest tehergépkocsi-állományának zöme még a nem mozgósított hadtestektől kapott kisegítés és költséges javítások után is igen elhasznált, hadihasználatra még szükségből is alig alkalmas járművekből állott. Ugyanez volt a helyzet a motorkerékpárokkal is.

A 10. könnyű hadosztály mozgósított alakulatainak személyi állományát zömében Somogy, részben Baranya, Zala és Fejér vármegyékből hívták be. Az elvonuló alakulatok személyi állományának összeállításakor a nemzetiségi legénység beosztására gondos előkészületeket követően került sor. Azok a mozgósított alakulatok, melyeknél nem állt rendelkezésre helyben megfelelő számú – sebtében átképzett – nemzetiségi hadköteles, főleg a kassai VIII. és a kolozsvári IX. hadtestek tekintélyes számú ruszin és román ajkú személyi állományából kaptak kiegészítést. Nemzetiségi katonák ún. védett (határvadász-, híradó-, légi- stb.) alakulatokba nem kerülhettek. A gyalogezredekben velük töltötték be a kocsisok, málhásállat- és taligavezetők, szakácsok, mesteremberek, sebesültvivők, lőszervivők, árkászok és puskáscsatárok 30–50%-át. Kisebb létszámban bekerültek a tüzér- és műszaki alakulatokba is. A vonatalosztályoknál viszont meglehetősen nagyszámú nemzetiségi legénység szolgált. Egy 1000 fős gyalogzászlóalj állományában 200 fő volt védett beosztásban. Emiatt a maradék 800 fő 20%-ánál, azaz 160 főnél nem lehetett több nemzetiségi katona ebben az alakulatban.[15] A keleti hadszíntérre elvonuló somogyi csapattestekben a korábban átképzett ruszin ajkú katonák jelentős számban teljesítettek szolgálatot, az Észak-Erdélyből bevonultatott román hadkötelesek át- és kiképzését azonban a mozgósítás előtt közvetlenül kellett megoldani. Kisebb gondot okozott az is, hogy a vármegyében élő német nemzetiségű katonák közül sokan nem beszélték a hivatalos magyar nyelvet.

A hadbavonultak túlnyomó többsége mezőgazdasági munkákból élő, csekély jövedelmű törpe- és kisbirtokos, továbbá a magát és családját részesművelésből és napszámból fenntartó, iskolázatlan fiatalember volt. Javarészt a gyalogosalakulatok személyi állományát töltötték fel velük. Rajtuk kívül a városias vagy jelentősebb közlekedési útvonal melletti településeken élő, önálló vállalkozást vivő, szerény jövedelmű kisiparosok közül számosan kerültek be a frontszolgálatra elvonuló alakulatokba. Ez utóbbiak többnyire csak idényszerűen gyakorolhatták tanult szakmájukat, az év nagyobbik felében részes földműveléssel keresték kenyerüket. A tisztikar neuralgikus személyeit a 45–50 év feletti ezred-, illetve zászlóaljparancsnokok jelentették. Az első világháborúban is részt vett törzstisztek közül sokuk már képtelen volt elviselni a harctéri megpróbáltatásokat, s pár hónap elteltével betegen tért vissza a hátországba. A század-, üteg- és szakaszparancsnokok esetében a hivatásos tiszthiány erősen éreztette hatását. A teljes tiszti állomány több mint felét kitevő tartalékos tisztek javarészt a tanítók és kistisztviselők rétegéből kerültek ki. Ha katonai képzettségük nem is volt arányban a beosztásukkal összefüggő feladatokkal, a harcok kritikus pillanataiban esetenként jobban helytálltak, mint néhány hivatásos tiszt, s szorosabb kapcsolat fűzte össze őket a legénységgel is.

Az egyes zászlóaljak és alosztályok megalakulása után a felszerelés, a fegyverzet, a fogatolt járművek, illetve számos kiegészítő felszerelési cikk kiosztása, felvételezése következett. Nehézségek e téren leginkább a német rendszerű 38 M 50 mm-es és a belga zsákmányból kapott 36 M 47 mm-es páncéltörő ágyúk késedelmes kiutalása, valamint a gyenge lóanyag feljavítását célzó lóvásárlások vontatottsága miatt mutatkoztak. A korábbi mozgósítások alatt elhasználódott gyalogsági nehézfegyverek, fogatolt járművek kijavítása, a kiegészítő cikkek beszerzése is sok időt vett igénybe.

Miután Kaposvár laktanyáinak befogadóképessége korlátozott volt, s a mozgósított gyalog-, tüzér-, illetve vonatalosztályok teljes állományát nem lehetett bennük elhelyezni, egy részüket többnyire közintézményekben és magánházakban szállásolták be. A 6/I. és II. zászlóaljaknak, illetve a 6. gyalogezred ezredközvetlen alakulatainak egyes részeit a Cseri, a Pécsi és a Petőfi utcai elemi iskolákban, a polgári fiúiskolában, a téli gazdasági iskolában, a Széchenyi városi cserkészotthonban, illetve a cukorgyári nagyteremben helyezték el. A laktanyákon kívül elszállásolt alosztályok lovainak elhelyezéséről is gondoskodni kellett, ezek többnyire magánházakhoz kerültek.[16]

A kissé vontatott ütemben végrehajtott mozgósítási munkálatok után a csapatok kiképzésére és összeszoktatására hat hetet szántak. A 10. könnyű hadosztálybeli alakulatok a kiképzésre és összeszoktatásra szánt rövid időt főleg a Bőszénfán megtartott éleslövészetekre és a menetgyakorlatokra fordították. Vegyes fegyvernemi gyakorlatra is sor került, melyen a mozgósított tüzérezred I. osztálya a 6., II. osztálya a 36. gyalogezredet támogatta. Ez a beosztás megmaradt nagyjából a harctéren is. A már hadműveleti területen levő III. hadtest „alkalmazásának” tapasztalatai alapján a kiképzésben helyet kapott a partizánegységek elleni harc gyakorlása is (erdők átfésülése, erdei harc stb.). A németek által belga zsákmányból juttatott 36 M 47 mm-es páncéltörő ágyúk késedelmes leszállítása és kiutalása miatt ezen harceszközökkel csupán a kaposvári gyalogzászlóaljak tarthattak gyakorlatot május 27. és 29. között a bőszénfai lőtéren, a hasonló nagyatádi csapattestek próbalövészetét a hadműveleti területen tervezték. [17]

Mialatt a kaposvári könnyű hadosztály alakulatainál folytak a hadszíntérre elvonulás előkészületei, a seregtest harctérre induló tüzérezrede csapatzászlót kapott. A Somogy vármegye által felajánlott zászlót a tüzérezred május 17-én, Kaposváron, a Császárréten megtartott zászlószentelési ünnepség keretében vette át.[18]