NEMERE ISTVÁN
Szomszédom a halál

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-750-0

MOBI ISBN 978-963-387-751-7

Tartalom

1. rész
2. rész
3. rész
4. rész
5. rész
6. rész
7. rész
8. rész
9. rész
10. rész
11. rész
12. rész
13. rész
14. rész
15. rész
16. rész
17. rész
18. rész
19. rész
20. rész
21. rész
22. rész
23. rész
24. rész
25. rész
26. rész
27. rész
28. rész
29. rész
30. rész
31. rész
32. rész
33. rész
34. rész
35. rész
36. rész
37. rész
38. rész
39. rész
40. rész
41. rész
42. rész

1. rész
1999. JÚLIUS 12,HÉTFŐ

- A neve? - kérdezte az őr a kapu előtt.
Körülnéztem. A válasszal nem illik sietni. Hadd lássák, nem akárki jött ide. Úriember sohasem siet, nem csodálkozik és nem fizet - hallottam egyszer, amiből csak az utolsó szót nem értettem. Mi az, hogy nem fizet? Bizony éppen ellenkezőleg, vele aztán mindent bőségesen megfizettetnek. No és a magamfajta is lehet úriember, még ha sokfelé nem is tekintik annak.
- Daniel Skagen.
A párbeszéd franciául zajlott. Az a földdarab itt körülöttünk Dél-Franciaország, valahol Montpellier és Marseille között, a 48-as út közelében.
Többet úgysem árulhatok el. Nem lenne diplomatikus, és másokat is bajba kevernék vele. Hiszen a történet most zajlott le, alig pár hónapja. Minden szereplője él még - no persze, csak azok, akik különös utazásom során nem kerültek a fegyverem elé. De ezek az urak és hölgyek - egy kivételével - nem jártak akkor ott. Az effélék mindig gondosan ügyelnek, hogy biztonságban lehessenek, a fenébe!
- Van valamilyen igazolványa? - érdeklődött tovább az őr makacsul.
- Van - bólintottam komoran, és elővettem.
A fegyveremet. Egy Browning G. P. volt, igen nagy teljesítményű fegyver. Mostanság vagy hatvan országban használja a rendőrség, katonaság, nem is beszélve a magamfajtákról. Nekem azért lett a kedvencem, mert kétsoros tára van tizenhárom tölténnyel, és ez nehezen felülmúlható előny. Ha egy nagyobb csetepatéba keveredem, mindig enyém az utolsó golyó. Különösen azért, mert még egy tele tárat hordok a zubbonyom zsebében is. Van még nálam néhány apróság, amiről nem szoktam beszélni senkinek.
Nem fogtam az őrre, hanem a csövénél tartottam, és kinyújtottam a kocsi leeresztett ablakán. A pasas homlokán verejték gyöngyözött. Társa - mert ketten őrizték a magas kőfal mögé rejtőzött villát - már akkor előkapta a saját stukkerét, amikor én megfogtam az enyémet.
- I...igen - nyögte az őr és átvette. Igazolványról nem esett több szó. - Ha megkérhetném, itt parkoljon le, és gyalog fáradjon a házba.
Ésszerű javaslat volt, engedelmeskedtem. Manapság, amikor Izraelben öngyilkos- és gyilkoskedvű iszlám fundamentalisták önmagukat is képesek a levegőbe röpíteni egy kis paradicsomba jutásért és Allah állítólagos kegyéért, a villa tulajdonosa sem szeretne öt perc múlva a romok alatt kiszenvedni. Márpedig egy autóba - tudjuk Libanon óta - igen sok robbanóanyag fér. Az ehhez hasonló ezredvégi kedvességekből elegük lehet nemcsak a politikusoknak, de azoknak is, akik más szerveknek dolgoznak.
A kavics ropogott a talpam alatt. Finom, fehér kavics az úton, körös-körül gyönyörű növényzet, hát igen, ez a ház afféle földi paradicsom. Akinek itt van villája, kilátással a távolabbi tengerre - biztosan ezt látni a teraszról, fogadni mernék! - az nem azon töpreng, ki tudja-e fizetni a mobiltelefonja havi számláját.
Kis fürdőmedence mellett pálmák sora, sötétzöld dísztuják lltak őrt. Meg néhány testőr, géppisztollyal, flegmán rágták a gumit, és úgy néztek rám, mintha nem látnának. Mégis láttak.
Rövidhullámon, egyenesen a fülükbe, már megkapták az esemény hírét: "Skagen fegyvertelenül és egyedül úton van befelé." A lépcsőnél, a főbejárat előtt egy inas külsejű alak várt rám:
- Bon jour, Monsieur, kérem, kövessen!
Követtem, hátamban érezve a testőrök tekintetét. Fiatal fiúk voltak, és nem lehettek kétségeim: ha az éterben elszáll egy parancsszó, azonnal lőnek.
Odabent hűvös volt, a délelőtti nap erősen tűzött. Állt a levegő. Idebent a légkondi működött, zajtalanul. Átmentünk egy hallon, és újabb ajtó nyílott előttem. Az inas mögöttem maradt, én meg beléptem.
Négyen ültek egy asztal körül. Elég régóta, láttam rajtuk.
Amikor a test elernyed kissé, mert a régi pozíciókat már unja, azok fárasztják az izmokat. Egy nő és három férfi. A nő volt vagy ötvenes, nem szép, nem vonzó, de a szeme élénk, az arca okos. Veszedelmesen okos. Az egyik férfi nagyon idős volt, és ahogyan mozdult, láttam, ő itthon van. Másképpen mozog egy ember a saját birtokán belül, mint azok, akik csak vendégek ott. A testbeszéd sokat elárul.

2. rész
1999. JÚLIUS 13,KEDD

A másik két férfi nagyon hasonlított egymásra. Harmincöt- negyven évesek, napbarnítottak, aktívak. Az egyik diplomatának látszott - neki is a mozgása volt árulkodó -, a másik is valami hivatalnok. De olyan, aki sokat sportol, talán vitorlázik, teniszezik. Amikor beléptem, a férfiak felálltak, az öreg csak jelképesen, és máris visszahuppant. A nő kíváncsian nézett rám.
- Ő az - mondta a diplomata külsejű.
- Bon jour - jegyeztem meg, mintegy mellékesen. És halkan. Nem velem született szerénységből kifolyólag, hanem csak úgy. Amíg nem tudom, miről van szó és mi a tét (legtöbbször az életem), hát csöndesen várakozom.
- Daniel Skagen, más néven Daniel Monti. És volt sok egyéb neve is - mosolygott az öreg. A diplomata nyilván látta valahol a fényképeimet, és most azonosított. Egyben igazolt is a többiek előtt.
A házigazda közelebb intett. Várt rám az ötödik szék.
Megfordítottam, hogy ne legyen mögöttem a támlája. Inkább előttem, így felugorhatok, ha... ha történne valami váratlan.
De egyelőre nem így nézett ki a helyzet. A férfiak visszaültek, az öreg folytatta:
- Hölgyeim és uraim, jó, ha tudják: Skagen úr valaha a francia állam különleges terroristaellenes csapatában harcolt, annak ellenére, hogy idegen származású. Aztán megbízták egy külföldi feladattal, amit el is végzett, csakhogy a belügyminisztérium és személyesen az akkori miniszter becsapta őt. A feladat elvégzése után ki akarták nyírni őt és csapatát... A csapatot sikerült likvidálni, de Skagen megszökött, külföldön élt, majd plasztikai műtét és hamis iratok beszerzése után visszajött és..., hogy is mondjam csak..., kivégezte a minisztert. Később Svájcban és főleg Afrikában tevékenykedett. Nemrég tett államunknak egy újabb szolgálatot, és ezáltal amnesztiát nyert.
Azóta teljesen legálisan tartózkodik itt, és nincs kizárva, hogy vállal egy újabb munkát.
Bólintottam. Eddig minden szó igaz volt. A tegnap esti telefonhívás óta sokat gondolkodtam. Végre nem kell nyamvadt magándetektívet játszanom, visszatérhetek kommandós múltamhoz - ha csak pár hétre is. Valóságos felüdülés lesz. Már persze csak akkor, ha életben maradok. Nem nyugdíjas foglalkozás ez.
- A feladat természetesen titkos. És nagyon fontos - tette hozzá az öreg, szerintem fölöslegesen. Hiszen csip-csup ügyekhez nem Skagent kell megszerezniük. A diplomata külsejűről hamarosan kiderült, hogy éppen az. Ő vette át a szót.
- Jelen pillanatban az Európai Közösségben nem állunk túl jól.
Több okból is, de nem részletezem. A lényeg az: a külügy azt szeretné, ha valami fényes tettel írnánk be a nevünket a történelembe... Ez persze túlzás. A lényeg: még ebben a hónapban valami nagy tettet kellene véghezvinnünk, amely igazán segítené integrálódásunkat bizonyos nemzetközi intézményekbe.
Például a Hágai Nemzetközi Bíróságba.
- Háborús bűnösök - mondta az öreg, és merően nézett rám.
- Boszniaiak - tette hozzá a nő. Most szólalt meg először.
- Világos - jegyeztem meg. - Ki az és hol található?
- Ne beszéljen egyes számban, Skagen - mosolygott talányosan az öreg, és megnedvesítette a szája szélét. Nyeltem egyet.
- Rendben van, akkor hát többen lesznek. Össze tudok szedni egy csapatot. Önök lehetővé teszik a célba jutást, a többi az én gondom. Kérem majd az adatokat, fotókat, térképeket és így tovább.
Profi voltomat nem kellett bizonygatnom. Húsz éve vagyok a szakmában, és még nem öregedtem ki. Ezt ők is tudták. Az öreg szeme elégedetten csillant. De a diplomata kissé merev volt, hát folytatta.
- Ha Franciaország prezentálná a boszniai háborús bűnösök némelyikét, különösen éppen néhány nagyon fontos személyt, és maga adná a bíróság kezére, sokat nyernénk vele.
- És cserébe kapnának néhány kitüntetést a balkáni nagykövetségek előtt, több felgyújtott könyvtárat, kulturális intézetet, esetleg támadás érne néhány diplomatát - tettem hozzá. Bólintott.
- Meglehet, de a mérleg így is pozitív lenne.

3. rész
1999. JÚLIUS 14,SZERDA

"Főleg neked, ha mondjuk, nem te lennél az egyik megtámadott diplomata" - gondoltam. Ám a pasas nem úgy nézett ki, mint akit hamarosan Szarajevóba vagy Zágrábba küldenek egy új posztra.
Belgrádról nem is szólva.
- Nos, Skagen úr, ennyi a háttér - mondta, és váratlanul leült.
A másik, aki hasonlított hozzá, hallgatott. Volt benne valami nyugtalanító. Apró mozdulatokat tett, és volt egy érzésem, fegyverviseléshez szokott pasas. Számomra ő volt egyelőre a sötét ló a társaságban. A nő vette át a szót, elég gyorsan beszélt, és nem mosolygott.
- Hogy miből és hogyan finanszírozzuk a dolgot, az önt úgysem érdekli, igaz...? Sejtettem. Legyen elég annyi, hogy változó a tarifa. Három férfiról van szó, mindhárman szerbek, és sok vér tapad a kezükhöz. Ha elhozza élve mind a hármat francia területre, ön és társai kapnak kilencmillió frankot. Ha úgy alakul a dolog, hogy valamelyik ott helyben életét veszti, azért az emberért csak egymilliót kapnak, ha pedig megsebesül, de nem kerül kézre vagy sikerül megszöknie, akkor egy vasat sem. A pénzt érkezés után kapják meg, az eredménytől függően.
- Előleg - mondtam figyelmeztetően. A nő az öregre pillantott, majd újra rám nézett.
- Egymillió most, az előkészületekre, a többit visszaérkezés után.
- Oké - bólintottam. Az öreg szólt.
- Vigyenek Polaroid fényképezőgépet, és ha véletlenül odavész valamelyik..., szóval... a pasasok közül, legyen róla fénykép.
De tőlem éppenséggel videózhatnak is - vont vállat.
A diplomata hallgatott. A társa - alighanem a fivére lehetett, innen a hasonlóság - merően nézett engem. Mintha azt taksálná, mennyire lehet bennem megbízni. Aztán váratlanul így szólt.
- Én is magukkal megyek.
- Ez is része a tervnek? - néztem az öregre. Akiről már sejtettem, hogy a titkosszolgálatok nagy embere volt nem is olyan régen. Igaz, nyugdíjazták, de az effélék valójában sohasem vonulnak vissza. Lám, most is hozzá fordult a külügy, amikor egy kis dicsőségre vágyott. Az öreg persze van olyan ravasz, hogy egy ilyen kétes kimenetelű akcióba nem rántja bele a valamikori saját embereit. Ha bukás lesz, senki sem mondhatja: lám, már megint a francia ügynökök! Ha mi veszünk oda - ki ejt értünk könnyet? És ki ismerné be, hogy a megbízónk volt? A francia állam soha, ebben biztos lehettem. Még azt is letagadják, hogy valaha is hallottak "egy Skagen nevű nemzetközi kalandorról..." - Része bizony. Az úr neve... A neve mondjuk mostantól fogva "Roland". Ő felügyeli az akciót, de nem fog beleszólni a maga kompetenciájába, Skagen. Maga vezeti azt végig, Roland csak a mi szemünk és fülünk lesz. Remélem, mindnyájan visszajönnek élve.
Eddig ez volt az egyetlen, ami nem tetszett. Szoktam pókerezni is, miként a mi köreinkben sokan, tehát az arcom mozdulatlan maradt. Ezek ugyan nem fogják meglátni rajtam, hogy ennek a fejleménynek nem tudok kirobbanóan örvendezni. Bólintottam.
Erre az öreg váratlanul fiatalosan felpattant, hozzám lépett, és kezet nyújtott. A többiek azonnal utánozták. A nő egy vaskos borítékot tett elém. Nem kellett aláírnom semmit - pedig egymillió frank volt benne! Itt senki sem ír alá semmit, feljegyzések, emlékeztetők, jegyzőkönyvek sem készülnek. És ha visszajövök épségben, és kifizetik a többi milliót, akkor sem marad nyoma az akciónak. Évek múlva is letagadhatják majd az egészet, és biztosan így is tesznek majd. Velem együtt.
- Akkor most már megkérdezem, Skagen, mit kér inni? - mutatott az öreg egy palackokkal zsúfolt asztalra.
- Bármit, ami nem alkohol - feleltem szokásomhoz híven.
Másnap délelőtt összejöttek a fiúk.
Nem volt nehéz egyberántani a bandát. A legtöbben ott voltak délen, akár olasz területen, akár Barcelonában, de néhányan valamelyik esti vagy éjszakai géppel jöttek Párizsból és Londonból. Szerencsére élénk a repülőforgalom a dél-francia tengerpart és más városok között.
Az "irodámnak" nevezett kis bérelt háznak hátul volt egy raktára. Ennek egy részében jól elzárt fegyvereket tartottam, parkolt ott két kocsi is. Ezek most kigurultak az udvarra, és a helyükre tett napozószékeken, padokon foglalt helyet a banda.

4. rész
1999. JÚLIUS 15,CSÜTÖRTÖK

Itt volt Dino, a helyettesem. Már csak azért is, mert a legidősebb és a legtapasztaltabb a csapatban. Magas, fekete, töprengő alak, általában nem a szavak embere. De lehet rá számítani, és sohasem hátrál meg. Ideális testőr vagy kommandós. Szicíliából jött. Sohasem tudtam meg, de nem is zárhattam ki, hogy volt köze egy másik fenyegető szervezethez is. Talán szabadságolták - a maffiából?
Elisa az egyetlen lány a csapatban. Eleinte nem is nagyon akartuk befogadni, de bebizonyította hasznosságát. Jól lő, verekszik, ismeri a keleti küzdősportokat. Amellett egy csöppet sem feltűnő jelenség, bár azelőtt testépítéssel foglalkozott, és ma is sokat edz. Barna hajú, alacsony, vidám lány.
Roger francia, huszonnyolc éves, sokáig volt katona, és szolgált a különleges alakulatoknál is. Nagy darab fickó, néha túl sokat beszél, ám ha kell, hallgatni is tud - bár nehezére esik. Szőke haja világít.
Eric is francia, a légió gyöngye, most múlt harminc, és máris majdnem kopasz. Köpcös, erős, helyből is felugrik egy magas bárpultra - amit többször demonstrált már holmi esti mulatozások helyszínein. Olyan combizmai vannak, amilyeneket még sohasem láttam. Jól bánik minden fegyverrel, és akkor sem ijed meg, ha a legmagasabb tétért megy a játszma.
Will angolnak mondja magát, bár ez kétséges. Csak annyi bizonyos, hogy igazi brit útlevele van. A bőre gyanúsan barna, az egyik szülője lehetett éppenséggel maláj vagy hátsó-indiai, esetleg karibi is. Ám ennek nincs jelentősége. A lényeg az, hogy Will részt vett az Öböl-háborúban egy brit felderítő század tagjaként, ahol bizony fűbe harapott néhány iraki is.
Egyszer meg tévedésből a szövetséges amerikaiak bombázták őket, mire Will kapásból visszalőtt egy kézi rakétával. Még jó, hogy nem szedett le egy F18-as vadászgépet; tény, hogy pár héttel később már levetette az egyenruhát. Azóta Nyugat-Európában csavargott, hónapokat töltött itt, éveket ott, volt magánrendőr, testőr. Végül találkozott velem. Sokat hallott már rólam, hát beállt a csapatba.
A csapatba, amelynek tagja még Torben, Heinz és Paul is. Torben dán származású, mint jómagam, ő is volt kommandós, utána rendőr is. Igaz, nem sokáig, mert most alig huszonhárom éves. A viselkedése néha igencsak gyerekes, szeret nevetni és táncolni, mindene a mulatozás. Ám ha kell, sebesen mozdul a keze, és nem téveszt célt.
Heinz német, a komorabb fajtából. Nincs még harminc, de keveset nevet. Fél éve volt nálam, amikor kiderült, hogy eredetileg sportoló volt. Hosszútávfutó, de az öttusával is kacérkodott.
Jól lőtt. Nem vették be az olimpiai csapatba, valami ürüggyel kizárták, ekkor felpofozta az edzőjét. Bíróság, sőt börtön lett a vége, no és búcsút mondhatott a sportkarriernek. Amikor kijött, ismét elverte az edzőt, de már nem várta be a rendőröket, gyorsan repülőre ült, és nyoma veszett. Azóta nem megy haza Németországba, volt pincér, testőr, sofőr. Szépfiú, akit kedvelnek a nők. Nincs az a hölgy, akit le ne venne a lábáról maximum tizenöt perc alatt - számomra viszont inkább azért hasznos, mert kevés nála jobb céllövőt ismertem eddig.
Az utolsó, aki hozzánk csatlakozott - alig három hete - Paul, a lengyel. Eredetileg ugyan Pawelnek kellene szólítani, de maga kérte, hogy lehessen Paul. Huszonhat éves, ötöt lehúzott a légióban, kalandor típus. Soha nem menne haza - otthon Lengyelországban tíz év börtön vár azokra, akik idegen hadseregben szolgáltak -, de másutt sem telepedne le. Életeleme a csavargás, az, hogy vad pasasok társaságában különféle kalandokat élhet át. Irtózik a letelepedéstől, a családtól, a polgári élettől. Persze, én tudom, hogy eljön majd az idő, amikor meg nem lesz más vágya, mint végre nyugalmat lelni. De addig még van vagy húsz éve, netán több is. Paul hirtelenszőke, zöld szemű, az arca - ha akarja - nagyon rokonszenves tud lenni. De ritkán akarja.
Hát ennyi ember ült a garázsban jelenésre várva, amikor befutott Roland. Nyugodt léptekkel közeledett. Átjött az udvaron, szemébe sütött a nap, bejött a garázsba, és akkor már látta is a csapatot. Én ott álltam a bejáratnál, szertartásosan kezet fogtunk.
- Hölgyek, urak, ő Roland, aki elkísér.