NEMERE ISTVÁN

Istenek harca

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-744-9

MOBI ISBN 978-963-387-745-6

Pirkadt.

Korten, a révész aznap is korán ébredt. Megszokta már, hogy minden napja ilyenkor kezdődik. Erről sem tudott leszokni. Régebben nemegyszer elhatározta, hogy ha nem kell sietnie, miért ugorna ki az ágyból az első napsugárra? Sőt, még előbb? De aztán minden maradt a régiben, testének és agyának nem tudott parancsolni.

Keleten az égbolt még sötét volt, amikor a növekvő fényben kikászálódott, és hunyorogva nézett nyugatra. A fényrés mind szélesebb lett, és a révész kénytelen volt tenyerét a szeme elé emelni, amikor felbukkant a nap. Majdnem elvakította ez az első, erős sugár.

A folyó nyugodt volt; az első fények most ezüstözték be felszínét. A nagy kanyar előtt összeszűkült kissé; ezért állt itt Korten háza. A rév évszázadok óta ezen a helyen áll, és Korten apja, sőt nagyapja is révészkedett itt. A révházhoz tartozó földön megtermett majdnem minden, amire szüksége lehetett a családnak. Mást meg hoztak az utasok. A széles, lapos fenekű csónak hátaslovakat is átvihetett, ha éppen azzal jött az utas. Igazi, nehéz kocsival errefelé nem jár senki, még a kassal felszerelt, könnyű kis kétkerekűek is megritkultak manapság. Ahogy az utasok is. A túloldal néptelen volt már, sok éve csak onnan jöttek errefelé, nagy batyukkal, az elköltözők. Hozták földművelő szerszámaikat, és nyomorúságukat. Olykor nem is volt garasuk, csak azzal fizettek a révésznek, amijük volt: gyümölcssel, maggal, ruhával. A házban összegyűlt már sok ilyesmi, amivel nem tudott mit kezdeni. Néha eljöttek a városból az unokák, azok elhordták, valahol biztosan kótyavetyére bocsátották. A magokat elvetette, a gyümölcsöt, halat megette. Maga is fogott ki a folyóból majd' mindennap. Szerette a halat.

A háza ott volt mögötte. Fák álltak körülötte, akár az őrök, a hűségesek. Kutyája persze utána, jött, a révészre függesztette a szemét, parancsra várva. De nem volt ilyen. Korten sóhajtott egyet, hatvanegy évének minden terhével indult vissza a házba. A tornác előtt katonás rendben álltak a favödrök. Kettőt felragadott, és elindult a folyó felé.

Reggel a városban érezhető volt a feszültség. Előző este érkezett meg Nagadir, a népvezér. A férfi maga találta ki ezt az elnevezést, tán hiúságból hívatta magát így? Merthogy hiú és becsvágyó lévén, mindenáron mások elébe törekedett. Keletről jött azon az estén is, háta mögött az utolsó fényekkel, elvakítva a reá várakozókat. Ezek szép számmal voltak, a falakon álltak, és éljeneztek. Hiába, Nagadir ügyes politikus, gondolta Magnus. Este ő is ott állt a falak tövében, a tömeg között, és nézte Nagadir embereit. Marcona harcosok, akik a valóságosnál is marconábbnak mutatták magukat. Mintha Nagadir ön–mutogató stílusa rájuk is átragadt volna… Magnus írnok csak mosolygott. Néha úgy érezte, egy magas hegyről néz le ezekre az emberkékre, aztán elszégyellte magát gondolatáért. így volt, természetesen, de szégyellnivaló az efféle gondolkodás. „Én itt, most, köztük olyan vagyok, mint ők, olyannak kell lennem!”, magyarázta magának. Persze, két furcsa érzés keveredett benne, nem tudta őket elvetni, sem megszokni. így kell ennek már lennie, sóhajtotta olykor beletörődve.

Szóval Nagadir bevonult a Városba, nagy győzelemnek könyvelte el a dolgot, holott senki sem szállt szembe vele. Magnus ismerte Nagadirt, még a régi időkből. Amikor szintén a városban élt, huszonéves kis senkiként. Azt el kell ismerni, törekvő volt, mint általában az alacsonyról származottak. Hisz Magnus apja sem volt ismert, anyjáról sem tudtak az urak, amikor felvették a városházára kezdő írnoknak, napi négy garas fizetésért. Nagadir később került oda, először az úri kocsiszínben dolgozott, ott ismerkedett meg a tehetősökkel, előbb szolgájuk, aztán afféle titkármindenesük lett, elkerült, a jobb palotákba, végül a Városból is elköltözött a leggazdagabb emberrel, aki valaha is megfordult a Városban. Nem tudni, mi történt később a Nyugati Völgyben; de amikor vagy hét-nyolc évvel később Nagadir ismét előkerült, már gazdag úr volt maga is. Pártfogója nemrég meghalt, és vagyona nagy részét ráhagyományozta, rebesgették. Az ügyben állítólag volt egy hasonlóan gazdag leány is, akit kis híján feleségül vett. Mindenképpen nem kevés pénzzel járt aztán vissza a Városba. És amikor a Csapás bekövetkezett, a Nagadir-félék álltak talpra leghamarább.

A Csapás… Mindenki így hívta. Magnus jól emlékezett arra a napra, ahogy mások is emlékeztek rá. Tizenöt éve esett meg egy rossz éjszakán. Errefelé így hívják a szeles, viharos, esős éjeket, amikor ki tudja, miféle erők csatangolnak szerte a nedves utakon, kik és miért lopóznak a házak eresze alá… A Csapás váratlan volt, kegyetlen, érthetetlen. Megmozdult a föld, a Város házai leomlottak, tűzvészek törtek ki, és persze akkor elállt az eső, kétszáz ház égett porig. Valahonnan hamuesőt hoztak a szelek, hónapokig alig látták a napot, a gyerekek bőre elvékonyodott, és úgy hullottak szegények, mint a legyek.

Magnus egyik tudata pontosan tisztában volt a Csapás okaival, de ezt nem mondhatta el senkinek. Másik tudatát használta hát, amely jobban illett ide.

Abban az évben nagy éhínség tört ki, hisz alig termett valami a földeken. A folyó leapadt, a halak hasukkal felfelé úsztak döglötten, elszaporodtak a patkányok. Sokan, nagyon sokan odavesztek a következő években, a város lakossága is csökkent. Csak a temetők nőttek meg.

A Nagadir-félék a Csapást is kihasználták. Pénzt adtak kölcsön uzsorakamatra a parasztoknak, és aki nem tudott fizetni, annak földjét olcsón megszerezték. Pár évig parlagon hagyták, egy garasukba sem került a dolog, majd amikor kissé rendbejött a zilált helyzet, jó pénzért túladtak a földeken. Az új telepesek, akik messzebbről menekültek a Város környékére, megvettek minden talpalatnyi darabot. Az emberek nem felejthették el a Csapást. Azok sem, akik most elégedetlenek lettek, kevés földdel vagy semmi földdel, semmi pénzzel, éhező családdal. Nagadir új forradalmat emlegetett, és úgy állott az élükre, hogy azok azt szinte észre sem vették. Először csak maga járt ki a gyűléseikre, a piacterekre, aztán már hívták is, mert ügyes beszédeket mondott. Hát igen, beszélni azt mindig tudott. Valahogy senkinek sem jutott eszébe, hogy a szegények védelmezője tulajdonképpen a város egyik leggazdagabb embere. Nagadir már azt sem szerette, ha a Várossal hozták összefüggésbe. Vett vidéken egy kis tanyát, ott rendezte be főhadiszállását, és ott fogadta a távoli vidékekről jött parasztküldöttségeket. Mindenkinek saját földet ígért, főleg a cselédsorba jutott nincsteleneknek, így aztán mindenki megkedvelte. Azt mondta, amit amazok a lelkük mélyén hallani szerettek volna már valakitől. Nagadir nem sajnálta a szép szavakat, az ígéreteket.

No és tegnap este bejött a Városba. Valóságos kisebb had érkezett vele; a földnélküli „forradalmárok” több száz fős csapata. Ellepték az utcákat, tereket, aki tehette, valahová befészkelte magát, de a többség a szabad ég alatt éjszakázott. Bűz, lárma és szemét – ezt jelentették. A Város nem volt felkészülve fogadásukra.

Ez hát a Nagadir érkezését követő reggel – gondolta Magnus. Végtelen bölcsességében türelemmel viselte ezt is, mint majdnem mindent. Ám tudta, mi lesz még ebből, és sajnálta a Várost.

Reggel volt már, amikor bement a városházára.

A napfény még a tetőkön ült. A házak mind szürke kőből épültek, ezt itt a közelben bányászták, egy dombot már majdnem elhordták az építők. Lent a folyóparton ellaposodtak a házak, sok volt a fészer, a fedett csónakház, a raktár. A kereskedők is javarészt arrafelé laktak. A Zöld-dombon meg az a néhány gazdag, aki a Csapás után sem szégyellte vagyonát. Testőreik védték a kapukat, de most azok is az elköltözést fontolgatták. Urak és szolgák, testőrök és kocsisok – mind azt lesték, mit tesznek Nagadir emberei…?

A nagyterem ablakain besütött a nap, ettől élőbb, barnább, melegebb lett minden. A Városért felelős férfiak azon a délelőttön mind ide gyűltek.

Itt volt Apper, az öreg és okos mester, aki nemcsak a gyalut forgatta ügyesen, de a szónak is mestere lehetett. Be is bizonyította nemegyszer. Asztalosként kezdte, aztán tanácsos, majd városfő lett. Sokan elégedettek voltak vele. De nem mindenki. Hosszú, fehér szakállával jóságos apónak látszott – de akik ismerték régóta, mint Magnus is, azok tudták: akaratos öregúr, és bár általában jól dönt, a rossz döntését is képes áterőszakolni a tanácson.

A nagy faragott asztal végén ült Pyrel, a gazdagok tanácsosa. Fiatalabb Appernél, de persze jóval ötvenen felül. A ruhája mindig elegáns, a tanácsosi kaftánja sötétkék, aranyos hímzéssel díszített. Ezt ő vezette be, azelőtt senki sem vett volna fel ilyesmit. De mióta a Város gazdagjai a szintén nem éppen szegény Pyrelt nevezték meg képviselőjükként, azóta a többi tanácsos is igyekezett szebben öltözni. Magnus sohasem kedvelte ezt a férfiút, de senkit sem érdekelt a véleménye. Megtartotta hát magának. Pyrel tisztában volt azzal, hogy a pénz áll mögötte, és a gazdagokra ezért sokan hallgatnak. A város tehetős polgárai nem találhattak volna maguknak alkalmasabb szószólót.

Sok tanácsosa volt a Városnak, de a legtöbb csak hallgatott a gyűléseken, hagyták beszélni a vezérszónokokat. Magnus az álló pulpitusra készítette a nagykönyvet. Ebbe írta be mindig a gyűlések eseményeit. Sokan úgy megszokták örökös jelenlétét, hogy szinte a férfit is a pulpitus részének tekintették. Lúdtolla békésen sercegett a durva papíron, és sohasem szólt közbe. Nem is szólhatott, neki nem volt itt szava.

Most jött, utolsóként, kissé lihegve, de mosolyogva futott be a terembe Lantar. Nem volt még negyven sem, a legfiatalabb, és mégis a legjelentősebb tanácsosnak vélték sokan. Nem ok nélkül. Lantar szőke, piros arcú, mozgékony férfi volt. Halászként kezdte, aztán kereskedőnek állt, amikor egy kis pénzt gyűjtött. Sokfelé utazott, a sivatagban is megfordult, állítólag. Magnus is kedvelte Lantart, de már volt annyira óvatos, hogy ezt ne mutassa ki. Ő különben is csak egy írnoka volt a tanácsnak. Igaz, a legrégibb, a legjobb, a legkedveltebb írnoka…

– Üdv! – kiáltotta Lantar a többieknek. A tizenkét tanácsos helyet foglalt. Magnus tintába mártotta tollát. Apper intett, üljenek le, csak ő maradt állva még egy pillanatig, aztán lassan helyet foglalt maga is. Odakünn felhő tolakodott a nap elé, elszürkült a terem. A félhomályban csak néhány tekintet villant. Apper mindkét kezét az asztalra tette, ez is régi szokása volt. Tizenegy éve állt a tanács élén.

– Barátaim, tanácsosok! – szólott mély hangon, máskor is így kezdte.

A nap besütött az ablakon, kiteljesedett most a fény. Mintha a természet is csak arra várt volna, hogy Apper beszélni kezdjen. Talán akadt a tanácsosok között, aki ezt jelnek hitte.

– Mint tudjátok, a Városban a nyugtalanság a tetőfokára hágott. Nagadir úr érkezése csak növelte a feszültséget. Es még mindig nem ismerjük a Nagy Titkot.

A tanácsosok felkapták a fejüket. Apper hát kimondta? Már vagy egy éve nem beszélt senki a Titokról a teremben. Fojtogatta őket maga a szó is, hát még, ami mögötte lapult. Többen lehorgasztották a fejüket, míg mások élénken emelték azt a magasba – a látvány komikus voltát csak Magnus látta, ki oldalról figyelte a tanácsosokat. Amazok nem néztek egymásra. A Titok…

Apper nagyon jól tudta, mit kell mondania, hogyan, és miért éppen most. De nem minden okot osztott meg ezekkel. Viszont a hangja is más lett, mélyről jött, meggyőző, panaszos és büszke egyszerre:

– …Nagadir úr azt állítja, az ő ősei uralták egykor a Várost, és az egész földrészt, annak minden lakójával együtt. Emlegeti, hogy a Csapás előtt vagy harminc–negyven évvel itt minden hozzájuk tartozott. Mi, akik már rég éltünk akkor, egészen másféle életre emlékezünk. Nagadir és társai, ezek a semmiből előbukkant alakok, azt is állítják, hogy hatvan tavasszal ezelőtt a mostani sivatagban létezett egy hatalmas város, amelynek az ő ősei voltak urai. És a Sivatagi Városban székelt a nagy király, minden földek és alattvalók ura…

– Ostobaság! – mondta valaki, ám nem túl meggyőzötten, meggyőzően. Apper kis szünetet tartott. Magnus várt. Még semmit sem írt, hisz Apper nem intett: „írhatod”. Minden tanácsosnak, szavaik elhangzása után, volt még joguk visszaszívni azokat. Magnus kezében a lúdtoll mozdulatlanul fehérlett.

– Kínoz bennünket a Nagy Titok, tanácsosok. Eddig csak lelki békénket feldúló kérdés volt, amelynek megfejtése nélkül is – tovább élhettünk. De most a Város és az egész környező vidék sorsa került veszélybe. Mert hisz nyilvánvaló, mit céloz Nagadir úr: szeretné elhitetni velünk, hogy meséje igaz, és akkor a városnak be kell hódolnia. Ám ami még rosszabb: a régi korokban is voltak urai a Városnak, de ezúttal másról van szó. Nagadir egyszerre gazdag úr és néptribun, egy időben játssza el a tehetős gazda és a népet bujtogató, lázadást szító vezér szerepét. Ezt pedig nem tűrhetjük!

Intett Magnusnak: írjad – és leült. Az írnok az állványa fölé hajolt és csak kis késéssel vette észre, mi történt. Szorgalmasan rótta a sorokat jobbról balra, csak az urak kényelmetlen, feszengő csendje miatt pillantott fel ismét. A tanácsosok egymásra nézegettek, mindenki mástól várta, hogy szóljon.

Magnus örült, hogy csönd van – sebesen írt. Senki sem tudott olyan gyorsan írni, mint ő. Ilyenkor nemegyszer az a másik tudata is besegített.

Pyrel sóhajtott. Röpke-gyors mozdulattal jelezte csak, hanyagul, hogy szólni kíván, de akkor már fel is állt, és beszélt:

– Mindnyájan tudjátok, társaim, hogy a Nagy Titoknak sok egyéb része is vagyon. Legendáink már a Csapás előtt is azt hirdették, hogy a Sivatagi Város – amit Parsnak hívtak – halott város. Ki tudja, hány százada nem élt ott senki? Az elátkozott és réges-rég romba dőlt hely nem lehetett Nagadir őseinek a birtoka, sem lakóhelye. A néptribun úr tehát vagy hazudik, vagy – és ez valószínűbb – már biztos benne, hogy kiterjeszti ránk hatalmát. Birtokba akarja venni a Várost, ezért van szüksége erre a történetre. Amit elhitet az egyszerű, műveletlen emberekkel, és máris övé a hatalom – fölöttünk…!

Az utolsó szót úgy kiáltotta, fájdalmasan-hangosan, hogy szinte elállt a lélegzetük.

Lantar szőke haja világlott fel:

– A legendák kora elmúlott, barátaim. Itt hatalmi harc folyik, mint látjátok. Mert remélem, látjátok…?! Nagadir és a hozzá hasonlók rátennék kezüket a városunkra. Egyetértetek?

Bizonytalan hümmögés volt a válasz, és néhány hangos kiáltás: Igen! Magnus az ajkába harapott. Nem nagy a lelkesedés, a tanácsosok többsége csapdát sejt. Ezek hárman: Apper, Pyrel, Lantar még sohasem értettek egyet. Veszélyt szimatoltak. Maga Apper is láthatóan meghökkent, hogy gyakori ellenfelei most melléálltak. Tán csak nem oly nagy a veszély, valóban…?

– Azért csak jó lenne megtudni végre, igazat mond-e Nagadir – vélte egy ősz hajú, bozontos szemöldökű férfiú. Ketten összekaptak valamin, félhangosan vitáztak, egy harmadik csitította őket. Lantar leült. Apper nem szólt. Pyrel körülnézett, segítségre számított.

– Parsról annyi mindent hallani – legyintett a mellette ülő. Elég hangosan szólott: – Az öregek szerint, kik nagyapjuktól hallották, valaha fényes város volt, és ott őrizték Parsia minden titkát.. Ha így hívták egész világunkat, Pars nyilván a fővárosa lehetett.

– Azt is beszélik, hogy Parsban minden színaranyból volt!

– Még a házak teteje is! Úgy csillogott–villogott a napon, hogy elvakította az embereket!

– Akik maguk sem lehettek szegények…

– Az én öreganyám szerint a város közepén állott egy templom, egy hatalmas templom, abban őrizték a Látható Titkokat. így mondta, de hiába kérdeztem, mik azok…

– Óriások uralták egykoron, sőt azok is építették!

– Én is így hallottam!

– Azt is beszélték, hogy Pars nincs is olyan messze…, illetve nem volt messze.

Az utolsó mondat megfagyasztotta a levegőt. Közben kintről nőtt a zaj. Magnus már régen hallotta a gyülekező tömeg neszeit, a sok lábat dobogni odakünn a téren, A városháza előtt. Az ablakokat kiáltások rezegtették, de eddig a vitában felhevült tanácsosok erre sem figyeltek.

Az, hogy Pars ma is a közelben lehet, valahol a tudatuk mélyén vibrált, bár soha nem mondták ki. A folyó túlpartján kezdődött a kiégett, fekete sivatag… A Csapás tulajdonképpen még friss volt, átélték mindnyájan, megrázta őket. De ami valaha sokkal régebben történhetett Pars városával, és azzal az egész hatalmas birodalommal, amely hozzá kapcsolódott, belőle nőtt ki… El sem tudták képzelni a katasztrófa mélységét. Ezért Pars, csakúgy, mint a régi világ, valahová elképzelhetetlen messzeségbe sodródott képzeletükben. Mégsem volt itt senki, aki ne érezte volna az ismeretek kínzó hiányát. Könnyebb volt persze a homokba dugni a fejüket, nem gondolni a titokra, és mindarra, amit valójában mindnyájan szerettek volna tudni. Csak lógtak a semmiben, nem tudták, kik ők valójában. Honnan jöttek? Mire számíthatnak?

Odakünn hirtelen csönd lett. Apper nyugtalanul emelte fel a fejét. A többiek előbb ránéztek. Magnus komótosan lépkedett az ablakok irányába. Arcára esett a fény. Kitárta a legközelebbit, a gyors mozdulattól az ólomkeretekben megcsörrent néhány üvegkarika.

Mire kihajolt, nyílott a többi ablak is. A tanácsosok odacsődültek, és egyikük sem szégyellte, hogy kíváncsi gyerekként tülekedik az épület homlokzatán. Amit onnan a térről oly jól láthattak az emberek…

…Akik nem is kevesen voltak. Hiszen előbb csak Nagadir hozta el a népét, erre mindenfelől özönlöttek a bámészkodók, a bajlesők is. Tudták, hogy „lesz valami”, hát nem is titkolták türelmetlenségüket. Kiáltások szálltak az ég és a tér szélei felé. Magnus odafentről legalább nyolcszáz, vagy tán ezer fejet látott. Színes és szürke ruhákat. Urakat és pórnépet. Lovasokat, és a tér szélén szekeres fuvarosokat. Felmeredő kocsi kasok árnyékában megbújó kíváncsi úrasszonyokat. Mindenki sejtette-érezte, valami történni fog.

– Biztosan azért jöttek most, mert hallották, tanácskozunk – vélte Lantar. Ideges lett, elsimította homlokából a haját, körülnézett. Még nem szokta meg, hogy annyian nézik. Mert hát látták most őt is, a társait is. A téren kórusok harsantak:

– Hé, tanácsosok…!

– Gyertek le!

– Ide, hozzánk…!

De hamar véget ért az incselkedés, mert belovagolt a térre maga Nagadir. Magnus a legszélső ablakban állt, onnan nézte az utat. Tekintetük összeakadt, aztán mindketten sebesen kapták el, erővel. Akarattal. A tömeg mind hangosabban üvöltött. Nagadir emberei urukat éltették – ösztönösen, hogy ha őt felmagasztalják, azáltal maguk is felemelkedhetnek. Így hitték.

Nagadir szokatlanul díszes ruhát viselt. A vörös és kék dominált öltözetében; a meleg ellenére magára vetett egy vörös kendőt is, a vérszínű anyag fenyegetően hatott a szürke–barna környezetben. Azt beszélték, vörös kendőt a régi korokban a parsiai birodalom nemes urai hordhattak csupán, kívülről hátukra–mellükre terítve. Lova büszkén ágaskodott. Amerre elhaladt, lelkes hívei lopva megérintették a kendő egy-egy lelógó sarkát. Marcona testőrök haladtak el mellette, tudták jól, hogy urukat imádni illik, és maga is kedveli ezeket a jeleneteket – ezért csak arra vigyáztak, nehogy fegyver legyen annál, aki közelebb sodródik. Nagadir tán két évvel volt fiatalabb Magnusnál, barna arcát hajlott orr díszítette, erős tekintetét körbehordozta. Mintha mindenkit látni akart volna szúrós szemével. És tényleg így is volt. Amióta feltört, egyre erősebbnek hitte magát – tehát mind okosabbnak, előrelátóbbnak is. Ez vele jár a hatalommal, gondolta. Hitte. Jó, ha tartanak tőle, mert okosabbnak hiszik önmaguknál, és olyannak, aki előbb-utóbb mindenről tudomást szerez. Az alattvalók félelme nélkül uralkodni olyan, mint csónak nélkül kelni át egy folyón. Csaknem meztelenül, védtelenül.

Akaratos állát előreszegte, vaskos ujjai a kantárra fonódtak. Kimagaslott a tömegből, és így volt jó. Csak így érezte, hogy valakivé lett. Nem szeretett egyedül lenni – hisz akkor csak a maga társaságában volt, és nem magasodhatott fel. Különben sem kedvelte önmagát.

Már szemben állt a magisztrátus házával. Minden ablakban emberek lógtak, a tér is tele volt. Körbepillantott, ellenőrizte – több közönsége nem is lehetne már. Mindkét kezét a magasba lökte, üdvözlőén. A tömeg felüvöltött. Bár Nagadir jól tudta, korántsem értenek vele egyet, és nem mindenki kedveli őt. De elviselte ezt is. Mint annyi mindent már.

Végre kitárt karokkal csendet intett. Majdnem belefáradt, oly sokáig kellett tartania kezét, végre elcsitultak az emberek. Tudta, milyen sok függ az első szavaktól. De kigondolta még az éjszaka, hogyan kezdi beszédét. Teli torokból harsant, hogy a tér legtávolabbi pontján is jól hallják:

– Nem engedik, hogy kiderüljön a Titok!

Felhördültek. Tetszett nekik. És Nagadirnak is tetszett, ahogyan reagáltak. Rögtön titkokról szólott, ami mindig, mindenkit izgat. A „nem engedik”–kel pedig valamilyen ellenhatást hozott szóba, ez senkinek sem tetszik, biztosan. No és ugyanazokkal a szavakkal valamiféle ellenséget is mutatott nekik! Hallotta a kiáltásokból, hogy telibe talált, elégedett lehetett. Folytatta hát:

– Őseimé volt minden föld errefelé, és most nyomorult tanácsosok tartanak bennünket rabigában! Nem akarják, hogy megismerjétek az igazságot, nem akarják, hogy szabadok lehessetek végre…! Tudjátok tán, mi van valójában a folyón túl? Kik élnek ott, és kinek tartoznak engedelmességgel? Tudjátok, hogy az aranyvárosok csak rátok várnak? Birtokosok lehettek ti is, kik most szegénységben tengetitek nyomorúságos életeteket! Én viszont nektek adhatom a gazdagságot. Ha visszaszerzem, velem együtt jöhettek majd oda, és mindenki mindenből annyit kap, amennyit csak akar… Ezért hát én, Nagadir, kinek ősei egykor uralták a sivatagot és Pars városát is, bejelentem igényemet erre a városra is. Mint ahogy valamennyi földre, városra és falura a folyó mindkét partján tíznapi járóföldig!

Hívei tomboltak, de Nagadir jól látta, még nem mindenkinek tetszik, amit mondott. Tovább verte hát a vasat:

– Most itt akkora adókat fizettek, amilyeneket az őseiteknek sohasem kellett! Tudom, tudom, mit mondanának erre a tisztelt tanácsos urak… Hogy a Csapás elpusztította az élelmet, a földeket, megmérgezte a halakat, és így tovább… Hát most be kell pótolni a veszteségeket. Én meg azt felelem erre: rosszul gondolkodtok, tanácsos urak. Előbb adni kell a népnek, hogy kérni vagy követelni lehessen tőle. Előbb fel kell hizlalni a libát, hogy zsírjára számíthassunk, nem pedig fordítva. Előbb tehénné kell nőnie a borjúnak, hogy tejet adhasson! Ma tehát a szegényektől többet követelni – embertelenség! Becstelenség!

Szavai ovációba fulladtak.

– Láthatjátok a különbséget saját szemetekkel.., A város csak újabb adókat követel tőletek, miközben nem engedi meg, hogy utánajárjatok a Nagy Titoknak. Nem engedik, hogy saját szemetekkel győződjetek meg, tulajdonképpen mi van a sivatagban, a folyón túl? Vannak-e ott letelepedésre megérett földek, amelyeken meggazdagodhatnátok? Valóban romosak-e az egykori aranyvárosok? Megtudnánk, hogyan kerültünk ide, kik vagyunk… Minden bölcs állítja: a Titok Pars romjai között rejtőzik. Mindnyájunk titkairól van szó, emberek! Mi végre létezik Parsia, mi végre keletkezett? Ki teremtette, vajon egy isten, vagy nem az? Mi a célja annak, hogy itt vagytok, itt vagyunk, miért kell annyit szenvednünk, van-e értelme az egésznek? Van-e célunk? Jár-e nékünk valami jutalom, még itt a földön, ebben az életünkben?

A tömeg elragadtatottan üvöltött.

Ugyanakkor, más szinten, összekapcsolódott két tudat. Véleményeket cseréltek, talán szenvtelenül. Hisz ott, ahol most ők voltak, nincs helye indulatoknak. Célja sincs.

– Túllőttél a célon.

– Nem hiszem.

– Mikor tanulod meg végre, milyen veszélyes lehet a tömeg?

– Lehet, tudom már.

– Annál nagyobb a hiba, amit elkövettél. Ezek a lények oly könnyen manipulálhatók. Azt hiszed, utánagondolnak mindennek, amit mondtál?

– Remélem, nem.

– Cinikus vagy, ez léted alapja.

– Lehet. Most viszont te halványabb vagy a szokottnál. Miért nem avatkozol bele? Rossz szerepet választottál, önmagad szokott szintje alatt vagy?

– Bármikor feljebb kerülhetek, nem erről van szó. De gondold meg még egyszer: a lények most kezdenek jobban élni, megnyugodtak immár… Ha felrázod őket, nem biztos, hogy jót teszel velük! A homályos ígéretek…

– Hagyd abba! Ez is olyan játszma, mint a többi volt, lesz. Csak a helyszín és az értelmi szint változik, nem vetted még észre?

– Elég szomorú, ha te mindezt játszmának nevezed.

Apper nyakán kidagadt egy ér. Mélyeket lélegzett, de érezte, most ez sem segít. Aztán végre, kihasználva Nagadir hallgatását, és a tömeg pillanatnyi elcsitulását, végre erős hangon szólott ő is:

– Mi, a város vezetői nem szeretjük, ha idegenek oktatnak bennünket, mit is tegyünk…

A tömeg üvöltött, de Apper tudta, mit beszél.

Kivárta, kiprovokálta, hogy újra elhallgassanak, és sebesen folytatta. A következő három rövid mondatával emlékeztette az embereket, kicsoda is Nagadir, és nevetségessé tette érvét, miszerint az ő ősei bármit is birtokoltak errefelé. Hisz Nagadir valójában még az apját sem ismerte, nemhogy a családfáját visszamenőleg… Többen nevettek. Nagadir arca eltorzult a haragtól. Ekkor mozdult Magnus. Mint akit nem érdekelnek a téren zajló események, elvonult az ablaktól, bent a teremben, a sok férfihát mögött ment Apperhez, valamit súgott neki. Az öreg meg sem fordult, Magnus most közelről láthatta, hogyan reszket egész testében. Aztán egy-egy pillanatra megtorpant Pyrel és Lantar háta mögött, nekik is súgott valamit. Vagy alig mozdult ajka, másképpen hatott rájuk…? Az összes tanácsosra?

– …Ne hidd, Nagadir, hogy félünk tőled. A mi városunkban senki sem retteg a jöttmentektől, még akkor sem, ha azok kétszer száz „testőrt” hoznak magukkal, nagy félelmükben… Mi igenis elébe állunk kihívásodnak! Tudjátok meg, polgárok: a tanács, mielőtt félbeszakították a munkáját, éppen arról tanácskozott, hogyan fedje fel a Titkot. Az volt a tervünk, hogy el kéne menni Pars romjaihoz, és visszajövet megnyugtatni benneteket…

Nem beszélhetett tovább, oly egetverő hangzavar tört fel. Szinte az égre csaptak a hanghullámok, házakat törtek, tetőket emeltek volna… Magnus behunyta a szemét. Mindig ugyanaz, ugyanaz. Hát ennyire egyformák a világok? És a bennük létező lények is? A hazugság lételemük, fegyverük. És ha a nem igazat valaki – valamilyen, számukra ismeretlen módon – agyukba sugallja, egy percre rá már maguk is igaznak hiszik, sőt hirdetik.

De nem szólt, hisz maga akarta így. Apper és társai integettek, lelkesen, és egyben szorongva. Magnus jól érezte az agyukból áradó félelmeket. Hát igen, a sivatag, az a fekete, gyászos végtelenség, no és Pars a maga ismeretlenségével… Titok titok hátán, ahogy errefelé mondják. De hát, ha ez kell nektek… megkapjátok.

Ezt mondta Pyrel is. Lantar mereven nézett a tér túlsó végébe. Magnus azonnal tudta, kit lát – a pletykálkodók ezerszer emlegették Lantarral összefüggésben azt a nevet. A fiatal özvegy, Mirla nem volt még harminc sem. Szőke hajkoronája szinte világított. Összeillettek a szintén szőke tanácsossal. Lantar kereskedő csak akkor veszti el a fejét – mesélték a városban –, ha meglátja Mirlát. Pedig tán kétszer ha beszélgettek, nem többször.

– Nekem ne dobjatok kesztyűt! – harsogta Nagadir. Érződött félelme, hogy elveszíti népszerűségét. Egy Apper veszi fel vele a versenyt? Ezt nem állhatja! – Magam is csapatot szervezek Parsba, ki holnapután indul útnak!

– Gyere hát te is! – szakadt ki Lantarból. Biztosan a nő miatt beszél így, villant Magnus fejébe. A dolgát már megtette, hát lassan hátrált. Mire odakünn ismét felcsapott a vita, ő már nem is volt a teremben. A hűvös kőfalak között ment lefelé. De nem kellett ott lennie, hogy pontosan lássa, mi történik most a teremben…

…Negyedóra sem telt el, és Nagadir leült az asztalhoz. Alvezére, Brin, a magas termetű, csaknem fekete bőrű szótlan alak most is a háta mögött állt. A tanácsosok leültek az asztal köré, de nem pontosan vissza a helyükre. Zavarban voltak, és Nagadir ezt jól látta. Apper az imént a nevükben szólott, de nem beszélte meg velük élőre, és a lelkük mélyén ezt többen fájlalták is. Mi az, hogy elmennek Parsba? Kicsoda? Egy biztos: a reszketeg vénember aligha indul útnak. Az egész feladatot az ő nyakukba sózza?

…Magnus átvágott a téren, ahol ugyan oszladoztak az emberek, de maradtak még szép számmal. Mirla kilépett könnyű kocsijából. Látásból ismerte az írnokot, aminthogy Magnust sokan ismerték a városban. Mielőtt szóra nyitotta száját, Magnus tudta már nemcsak a kérdést, hanem persze a válaszát is. Megelőzte hát a fiatal nőt:

– Amilyen lobbanékony az a tanácsos, kinek hevét nem akartad kiejteni, olyan bizonyos lehetsz benne: jelentkezni fog abba a csapatba.

Mirla szép sötét szeme kerekre tágult. A homlokán, pontosan az orra fölött is volt egy kicsiny ránc. Jól állt neki. Nézte a férfit. Magnus nem volt magas, nem volt szép. Semmivel sem tűnt ki a városlakók, a parsiaiak közül. És ez nem volt véletlen – de ezt Mirla nem tudhatta. Az egyetlen, amiért bámulta a férfit, a „gondolatolvasási” képessége volt.

– Ho… honnan tudtad, hogy…

– Megéreztem, asszonyom. És légy nyugodt: Lantarnak nem esik baja az úton.

– Ezt is megérezted… hogy is hívnak, írnok?

– Magnus a nevem. Megéreztem, vagy tudom… egyre megy.

Mirla szólt volna ismét, de dacos fény csillant a szemében, amikor elnézett a városháza felé. Aztán egyetlen néma főbólintással köszönt el Magnustól, visszaült a kocsiba. A ló nekirugaszkodott. Emberei ismerhették mozdulatainak jelentését, nem kellett szólnia. A kocsis csak megérintette a ló tomporát a kezével, és az lassú ügetésbe csapott. Az utcagyerekek szokásos sivalkodásukkal tértek ki előle. Magnus megcsóválta a fejét, és lassan ballagott. Tudta, aznap már nem lesz rá szükség a városházán…

…Ahol Nagadir indulatosan csapott az asztalra:

– Elvennétek tőlem az elsőség jogát!

– Amit kitől is kaptál? – kérdezte Pyrel gúnyos mosollyal. Lantar meg is toldotta:

– A csőcselék füle hallatára jelentkeztél a csapatunkba, de mi még nem mondtuk, hogy van benne helyed.