NEMERE ISTVÁN
Százezerért a lelkedet is

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-748-7

MOBI ISBN 978-963-387-749-4

TARTALOM

Merre visz az utam?
Kommandósok között
A partraszállás
Rabságban
Küzdelmek sora
A második nap
Tűzharc
Jutalmak

Merre visz az utam?

A repülőgép Kairóból nyugatra tartott. Most már csak attól kellett félnem, nehogy leszálljunk a szomszédos ország területén. Ez az ország soha nem volt nekem rokonszenves, a diktátor pedig, aki húszegynéhány éve ott uralkodott, a világ összes szakértőjének egybehangzó véleménye szerint klinikai eset volt. Már többször összetűztem embereivel Afrikában, és nem csak ott. Nem lenne jó, ha a gép földet érne ennek az elmebetegnek a hazájában...

De ettől egy órával később már nem kellett tartanom. A lenyugvó napot követtük. Az egyiptomi légitársaság gépe tizenegy kilométeres magasságban — a pilóták persze, tudom jól, úgy mondják: tizenegyezer méter magasságban — repült, és a motorok egyenletesen dolgoztak. Nem fenyegetett már semmi veszély. Hamarosan Algéria fölött szálltunk, aztán a gép tankolás után délnyugat felé kanyarodott. Leszállt az éj, odakünn tökéletesnek tetszett a sötétség. Idebent az utasok — a gép tele volt — álomba merültek. A légikisasszonyok is csak ritkán tűntek fel. Én is pihenhettem hát.

Rám is fért egy kis semmittevés. Az elmúlt egy évet a Surdani Köztársaság déli részén, felkelő katonák kommandós kiképzőjeként töltöttem. Sok keserűségben és veszélyes kalandban volt részem, és nem csak a katonáim, én is sokat tanultam. De ennek vége. A jelek szerint oda már aligha térek vissza. Új feladat vár rám.

...Félálomba merültem, bár óvatosságom most sem csökkent. Sok ellenséget szereztem magamnak az elmúlt két évtized során. Három földrészen vívtam harcaimat mindenféle sötét erők ellen, az ilyesmi sajnos nem kifejezett életbiztosítás. De reméltem, senki sem tudja, hogy ezen a gépen utazom. Egyedül voltam, és bárki az ellenségem lehetett. De szerencsére csupa ártatlan utas vett körül.

...Emlékeztem. Az az ember, aki miatt most óránként kilencszáz kilométeres sebességgel távolodtam Kairótól, és délnyugat felé vitt az utam, három nappal ezelőtt bukkant fel az életemben. Útjaink a Surdani Köztársaság déli részén, egy Endora nevű nem túl nagy városban keresztezték egymást. Az ismeretlen első ízben ott kecsegtetett új megbízással, és Kairóban beszéltünk meg találkozót. Ma délelőtt jöttünk össze egy előkelő szálloda halljában. Reméltem, senki sem figyelt fel rám, ránk. Észrevettem mindjárt, hogy neki is ez a legfőbb gondja. Tehát liftbe szállva felmentünk a szobámba. Itt biztosan nem hallgatták le beszélgetésünket. Előzőleg átvizsgáltam a helyiséget.

— Maradjunk annyiban, hogy Vippen a nevem — mondta a férfi. Most már alkalmam nyílott, hogy alaposan szemügyre vegyem. Harminchat-harmincnyolc éves lehetett, barna bőre és vonásai arra engedtek következtetni, hogy keverék ősei voltak. Méghozzá európai és afrikai ősök. Lágyan beszélt, a szóvégi sz-eket gyakran es-nek ejtette, ezért arra gyanakodtam, portugál származású. Csak részben volt igazam, mint hamarosan kiderült. Vippen (vagy talán nem is ez volt a neve?) valamivel alacsonyabb volt nálam. Értelmes, okos, előrelátó és óvatos ember benyomását keltette, tehát tetszett nekem. Szeretem az ilyen ügyfeleket.

Mert hát végül is... ügyfél volt. Svájci magándetektív koromban én is szerettem az ilyeneket, bár ritkán volt benne részem. Most egy kissé „elvadultam” itt Afrikában, és őszintén szólva már vágyódtam ismét vissza. Svájcba, vagyis „haza”. Várt ott valaki. Vippen is csak azzal tudott rávenni erre a munkára, hogy megígérte: az egész egy hétig sem fog tartani. Nos, ha már egy évet töltöttem Afrikában, itt lehetek még egy hetet. De nem többet!

— Az Elnök-szigetek polgára vagyok — mondta, és én rögtön magam előtt láttam Nyugat-Afrika térképét. A parttól nem messze több szigetállam van, amelyekről az európaiaknak legfeljebb ködös elképzeléseik vannak, vagy (legtöbbször!) még azok sem. S. Tomé és Principe-szigetek, meg a többiek. Ezek mind önálló államok, de persze körülbelül Monaco vagy San Marino méreteinek felelnek meg, és a súlyuk még ezeknél is kisebb. A világ szinte nem is vesz róluk tudomást.

Tudtam azt is — hiszen Afrikában régebben csaknem tíz évig harcoltam különböző frontokon és államokban —, hogy az Elnök-szigeteket a portugálok fedezték fel, később spanyol, majd rövid időre angol uralom alá kerültek. Aztán a nyugat-afrikai gyarmatbirodalom révén végleg francia uralom alatt voltak egészen a hatvanas évek elejéig, amikor a nagy dekolonizációs hullámban őket is utolérte a függetlenség. A szigetek népe rettentően keveredett, ipar alig van, és... Itt már az én tudományom is véget ért. President-Islands, állott az angol nyelvű hajózási térképeken. Még a fővárosuk neve sem jutott eszembe, de ezt egyelőre nem árultam el SeZor, Monsieur vagy Mr. Vippennek. Mi franciául beszélgettünk, hamarosan kiderült, hogy ezt a nyelvet beszélik a legtöbben a szigeteken. Az állam egyetlen nagyobb és vagy húsz kisebb szigetből álló csoport körülbelül azon a ponton, ahol Afrika legnyugatibb pontjától mélyen befelé fordul a szárazföld a Guineai-öbölbe. Bizony nincs már messze az Egyenlítőtől. Mostanában folyton ilyen forró klímában élek — a szó átvitt értelmében is... Hiszen nyilvánvaló volt, hogy Vippen sem sakkozni vagy horgászni hív a hazájába.

— Az lesz a legjobb, ha azonnal kiteríti a kártyáit — mondtam egyszerűen. — Nem kedvelem a bújócskázást, időnk sincs rá. Maga tudja, ki és mi vagyok. Egy „zsoldos”, helyesebben testőr, aki két évtizede harcol. Ugyanakkor magándetektív is, tehát úgy vélem, többet érek egy egyszerű katonánál. Nekem eszem is van, s elegem volt abból, hogy mások fizetett golyófogója legyek. Nem akarok feltétlenül a fűbe harapni, de vállalom a veszélyeket is, ha úgy hozza a sors. Mindezekért ráadásul meg is fizettetem a szolgálataimat. Az sem az én formám, hogy véres kezű gyilkosokat vagy diktátorokat segítsek, erre találjanak maguknak mást, akinek beveszi a gyomra, mert az enyém nem. Nos, Monsieur Vippen?

Elmosolyodott. Úgy hittem, tetszett neki ez a kimerítően mély bevezető. De hamar eltűnt arcáról a mosoly. Csaknem komor lett. Néztem a szemét, a mélybarna szemét; a legtöbb ember azon keresztül árulja el a lelkét. A szeme fiatal, nyugodt és elszánt. Sóhajtott.

— Rendben van, Monti. Figyeljen jól, mert nincs sok időm. A helyzet a következő. Az Elnök-szigeteket tizenkét éven át egy diktátor uralta, bizonyos Ranegra. Osvaldo Pereira Ranegra, talán hallott már róla. A rendőrség főnöke volt, hisz nálunk soha nem volt hadsereg. Tizenhárom évvel ezelőtt sajátos puccsot hajtott végre, és elfoglalta, uralma alá hajtotta az Elnök-szigeteket. Diktátori módszerekkel uralkodott, és bizony vér is tapad a kezéhez. Nem is kevés. Aki szembeszállt vele, kivégeztette. Szervezett magának egy testőrgárdát, ahogyan ez már szokásos, nemcsak Afrikában...

Hát persze. Az én számomra egyenesen unalmas volt, amit Vippen mesélt. A harmadik világban tucatjával élnek az efféle Osvaldo Pereira Ranegrák! Mindegyiket másképpen hívják, bőrszínük sem egyforma, de valahol belül mintha egyetlen genetikai mutáns lenne mindegyik. Az elmebeteg közép-afrikai, aki császárnak kiáltotta ki magát, és modern hűtőszekrényben tárolt emberhúst evett a huszadik század végén; a sérült agyú volt bokszoló és őrmester, aki tízezreket gyilkoltatott le Kelet-Afrikában; a mániákus beduin, aki a fél világ terroristáit támogatta; az őrült főpap, aki gyilkolni küldte szét embereit a civilizált világ ellen... Hányan voltak, de hányan! És még vannak, még lesznek is.

— ...Ranegra uralma kibírhatatlanná vált — folytatta Vippen gyűlölettel hangjában. — Megszerezte a foszfátbányákat is, meg a pálmaültetvényeket. Tudja, a kopra — a kókusz megszárított húsa, szövete —, és a foszfát az Elnök-szigetek két exportcikke. Ezekért cserébe hozunk be élelmiszert, iparcikkeket, ami kell. Kétszázezer ember él a szigeteken, és ezek közül Ranegra uralma alatt mindössze talán háromezren éltek jól. A kivételezettek, a testőrei és azok családja, az a pár birtokos, aki feltételek nélkül meghajolt az akarata előtt. Ranegra egy nagyobb országban talán nem tarthatta volna magát túl sokáig — de a szigeteken nem volt számottevő ellenzéke, és aki szembefordult vele, az egy-két héten belül vagy rejtélyesen eltűnt, vagy csak megcsonkított holttestét találták meg valamelyik félreeső partszakaszon... Aztán mégis változott a helyzet. Ez tavaly, az év elején történt. A foszfát ára fokozatosan zuhant a világpiacon, az emberek elszegényedtek, mert a maradék haszon jó részét is Ranegra és csoportja fölözte le. Végre kitört egy lázadás, és a testőrök egy része átállt az utcára kiözönlő, felháborodott tömeg oldalára. A „lázadóknak” valójában nem volt fegyverük, de Ranegra és pár híve így is fejvesztetten menekült. Vitték a kincseiket, a svájci bankszámláikat, az ékszereket, értékpapírokat... Nálunk akkor valójában a nép vette át a hatalmat. Gyorsan szabad választásokat tartottunk, államosítottuk a foszfátbányákat, a kis kopraüzemek pedig szövetkezetekbe tömörültek. Földet is osztottunk. Szóval, minden a legnagyobb rendben volt. A külföldi tőke is kezdett áramlani... Aztán a múlt hetekben ijesztő híreket kaptunk a szomszédos tengerpartról. Különösen Mogambe városából. Ennek kikötője alig 100 kilométerre van legnagyobb szigetünktől és a fővárostól, Reggartól. Ott lakik minden negyedik polgárunk, tehát körülbelül 50 ezer ember. Van egy kis kikötőnk, ahol természetesen foszfátot és koprát rakodnak be.

— Mogambéban gyülekeznek Ranegra emberei? — kérdeztem. Vippen nem rejtette véka alá elismerését, hogy milyen éles eszem van. Pedig csak ismertem az életet. Az efféle alakokat is, mint az a diktátor.

— Így van, uram. Ranegra természetesen nem adta fel a dolgot, és türelmesen kivárt. Különböző csatornákon kaptuk a híreket, hogy beindította a gépezetet, felhasználja nemcsak a saját pénzét, hanem egyes foszfátvállalatok sem sajnálják tőle a támogatást. Ezeknek kitermelési koncessziót ígért a szigeteken. Mivel a foszfát ára most szépen emelkedik, a vállalatok nem sajnálják a támogatást Ranegrától. Pár napja jött a hír, hogy zsoldosokat toboroznak. Nem kétséges, hogy hamarosan lecsapnak. Mi a szigeteken már tulajdonképpen csak arra várunk, mikor bérel ki Ranegra egy-két hajót... Akkor aztán csak egy napunk marad, nem több. De mivel nincs hadseregünk, csupán negyvenhat rendőrünk, hát nem kétséges, mi lesz az összecsapás eredménye.

— Tehát lépjek közbe, azt akarja... Egyedül? — Nem, próbáljon embereket szerezni.
— Az nem megy ilyen hamar. Mogambéban egyedül leszek, senkit sem ismerek. A sima zsoldosokat, akiket csak a pénz érdekel, nyilván már beszervezte Ranegra, meg a toborzói... A szigeteken nincsenek fegyverforgatáshoz értő férfiak? És nők?

Vippen töprengett.
— Akadnak éppenséggel... ha nem is olyan ügyesek, mint a zsoldosok. Tudja, hogy azok valóságos gyilkológépek? — aztán észrevette, hogy finoman mosolygok. Én ne tudnám? Hiszen közelről ismerem őket. Mint számos afrikai elnök testőrtisztje, nemegyszer kerültem szembe velük. Vippen zavartan folytatta: — Hát persze, hogy tudja... Nehéz velük szembeszállni.
— Tegyük fel, hogy elvállalom — mondtam gyorsan. — Gondoljon csak bele: egy Monti sem veheti fel a harcot száz szakképzett zsoldossal. Segítség nélkül semmire sem mennék, tehát ha nincs valami ötlete, nem vállalhatom a dolgot. Nem vagyok szuperember, egy Batman, aki megvédi a maguk huszonvalahány szigetét egyszerre, nem is szólva a pálmaültetvényekről meg a foszfátbányákról.
Nem mosolygott, nagyon jól tudta, igazam van. Végre kibökte.
— Vannak embereink... Nem sokan. Az elmúlt fél évben, amennyire lehetett titokban tartva, szerveztünk egy kis önvédelmi csoportot. Éppen ilyen esetre, pedig még nem voltunk benne biztosak... De ismertük Ranegrát. Éreztük, egyszer megpróbálja.
— Hány ember, és milyen kiképzést kaptak?
— Alig tizennyolcan vannak. Fiatalok, tudnak lőni, de nem nagyon ismerik a különféle fegyverfajtákat. Egy kis közelharcot is oktattunk nekik...
— Ön is?
A kérdés élesen csattant. Vippen hátrahőkölt, kutatóan nézett rám. Nem féltem ismét a szemébe nézni. Lassan kihunyt benne a gyanakvás.
— Hát persze, önnek ezt is tudnia kell, Monti. Egyike voltam a kiképzőknek. Az elmúlt évben én vezettem a rendőrséget a szigeteken. Ranegra vérdíjat tűzött ki a fejemre, ezért a minisztertanács jobbnak látta, ha egyelőre eltávolít az országból. Kaptam feladatot is: szerezzek embereket és fegyvereket.
— Sikerrel járt?
— Nem nagyon — rázta a fejét. — Valamicskét persze sikerült vennem, haza is küldtem néhány tucat karabélyt, meg gránátokat. Remélem, majd hasznát veszik.
— Hogyan tartja a kapcsolatot a szigetek fővárosával?
— Telefonálok minden harmadik napon, előre megbeszélt időpontban.
— Ha legközelebb megteszi, ne tegyen rólam említést — mondtam gyorsan és komolyan. Értette, rögtön.
— Úgy véli, lehallgatták a beszélgetéseimet?
— Nem lehetek benne biztos, de miért ne tennék meg? Ranegrának sok pénze van, mondta ön. Megfizethet valakit a szigetek telefonközpontjában, vagy még itt az afrikai szárazföld valamelyik közeli országában, amerre átmennek ezek a telefonvonalak. Ne feledje, Afrikában vagyunk, a technika jóval elmaradottabb, mint mondjuk Európában.
— Akkor... lehet, a fegyverszállítmány sem jutott célba? — jajdult fel.
Én szokásom szerint megőriztem a hidegvéremet.
— Ezt sem zárhatja ki. Jobb, ha nem kérdez rá, mert ha eddig nem jutottak a nyomára, akkor most biztosan igencsak keresni fogják, és valahol útközben lekapcsolják. Más fegyverek is vannak még a szigeteken?
— Néhány világháborús maradványkészlet. Két hónapja számba vettük őket. Az egész arzenált begyűjtöttük... ide, ni — térképet vett elő, és mutatta.
Reggar városa ősi kalózfészekre emlékeztetett. Hegyes-völgyes tengerparti település egy szép öböl mellett; néhány ősi várrom és falak. Kissé az általam annyira szeretett Máltára, különösen Vallettára és Vittoriosára emlékeztetett. Vippennél voltak képeslapszerű színes fotók is. A város homokkőből épült, amiatt minden épülete kivétel nélkül világos vajszínű volt. Macskaköves sikátorok, beton rakpartok, rozsdás motorosok, öreg autóbuszok. Halászok, ültetvényes munkások, rengeteg gyerek... Minden olyan idegesítően tipikus volt. Ugyanezt láthatnánk Tangerben, Jemenben vagy Mozambikban, legfeljebb a járókelők öltözetében lenne némi eltérés. A szegények rongyai is afféle egyenruhának hatnak mostanában szerte ezen a sokat szenvedett földgolyón. De hagyjuk az érzelmeket, tettem magamnak szemrehányást. Vippen az ősi várfalak egy pontjára mutatott. Kerek bástyatorony állt nem messze a kikötőtől egy dombon, lakóházak között.
— Kik tudnak róla?
— Két miniszter, meg én. És egy közelben lakó halász, bizonyos Pindella, akit megbíztunk az őrzésével.
— Mi történik majd ön szerint, ha a zsoldosok partra szállnak a városban vagy a környékén?
— Kitör a zűrzavar. A miniszterek annyifelé futnak, ahányan vannak — jósolta borúlátóan a férfi. Még folytatta is ebben a stílusban, én pedig csak annak örülhettem, hogy Vippen nem kerget ábrándokat, és engem sem akar becsapni.
A helyzet semmiképpen sem volt rózsás, meg kellett gondolnom a dolgot. Ilyen körülmények között egyre több esélyem látszott arra, hogy éppen az Elnök-szigeteken fejezem be amúgy sem túl dicsőséges földi pályafutásomat. Egyszer mint Daniel Skagen, skandináv származású francia állami kommandós, majd elnökök testőre, később svájci magándetektív — már meghaltam, eltemettek, és Monti néven támadtam fel. Egy barátom egyszer így figyelmeztetett: Csak kétszer halhatsz meg, Daniel — és alighanem igaza volt. Jobban kell vigyáznom a jövőben, a csodák ritkán ismétlődnek. Még akkor sem, ha magam is egy kicsit segédkezem bennük, a saját érdekemben...
— Mit fizetnek? — kérdeztem durván. Szándékosan. A csöppet sem szívderítő körülmények tudatában kérdeztem meg, és Vippen is tudta; ezek után nem mondhat kicsiny összeget. Habozott.
— Nézze, Monti! A lelkiismeretem azt diktálja, hogy figyelmeztessem: talán csak ötven százalék esélye van arra, hogy élve megússza ezt a kalandot.
— Tudom. De az is elég egy magamfajtának. Mindenesetre adok egy címet. Egy nevet... Ha tényleg van lelkiismerete, ahogyan az előbb állította, remélem, cselekszik akkor is, ha én a fűbe harapok. Ha győznek, küldje el a pénzt ennek az ifjú hölgynek. — És felírtam egy nevet és egy svájci bankszámlát. — De még mindig nem hallottam az összeget.
— Százezer dollár — mondta gyorsan.
— Ennyit megér az ország függetlensége. Igaz? De ha mindenkinek ennyit ajánlanak fel, bajosan tudnak majd a végén fizetni... Bár lehet, rajtam kívül már senkit sem fog találni. Egyedül szálljak szembe velük? És ha kudarcot vallunk? Ha Ranegra győz?
Vippen vállat vont. Ez a lehetőség benne is felmerült, de mit tehetett volna? Értettem a ki nem mondott választ. Ha az ellenfél győz, ők aligha lesznek abban a helyzetben, hogy százezer dolcsit pergessenek le a markomba. Sőt, én sem leszek abban a helyzetben, hogy ezért reklamáljak, vagy panasszal éljek, mert hiszen hol is tehetném...? Örülhetek majd, ha épségben elviszem innen az irhámat! Ami feltehetően nem lesz könnyű! Nagy szerencsejáték lesz ez, az ördögbe is! Még örülhetek, ha az életemet „megnyerem” ismét, vagyis megtarthatom.
— Útiköltséget, átalányt vagy ilyesmit nem tudunk fizetni. Az ön költségeinek is benne kell lennie ebben a százezerben. Fegyvereket is önnek kell szereznie, mielőtt a szigetekre érkezik — sorolta tovább feladataimat a százezerért.
— Maga mikor indul vissza? — kérdeztem gyorsan.
Habozott egy percig, válaszoljon-e. Hiszen még nem egyeztem bele, még nem fogadtam el az ajánlatukat. Aztán döntött, megenyhülten.
— Két óra múlva indul a gépem.
— Mogambe felé mikor indul a következő? Nehogy együtt lássanak bennünket, csak azért kérdem.
— Délután fél hatkor. Késő éjjel ér Mogambéba.
— Rendben van, azzal megyek — feleltem.
— Értsem úgy, hogy elvállalta az akciót?
— Értse úgy — és hirtelen odanyújtottam a kezemet. Vippen fellélegzett, megkönnyebbülten szorítottunk kezet. Az alkut, az üzletet tehát nyélbe ütöttük.
— Még azt akarom kérdezni — így ő, már szedelőzködve. — Hol várjuk, Monti? Mikor érkezik előreláthatóan a szigetekre? Holnap estefelé vagy holnapután?
— Az nem tőlem függ — feleltem gyorsan. — Azt mondta, szerezzek fegyvert, és az útiköltséget sem állják... Ki kell találnom valamit. Ottani embereivel hogyan léphetek kapcsolatba?
— Adok egy telefonszámot — mondta.
Visszaült az asztalka mellé, gyorsan egy cédulára írta a szállodai levélpapírtömbön, majd átnyújtotta. Egy pillanatig merően néztem, aztán meggyújtottam, és a hamutartóba tettem. Vippen csak nézett, de értette: ez konspirációs céllal történt. Az a szám csak az én agyamban létezhet. Utána elvettem tőle a papírtömböt, és a következő három-négy lapot is letéptem róla. Azok is a lángok martalékává váltak. Nem állhatta meg, rákérdezett:
— Hát ezeket miért égette el?
— Mert ön erősen rányomta a tollat — feleltem. — Az alsóbb lapokról azt a számot más is leolvashatta volna a távozásom után.
Elismerés villant a szemében. Én meg folytattam.
— Tehát felhívom ezt a számot. Akik ott vannak, mit fognak tudni rólam?
— Hogy érkezik a szigetre egy „szövetségesünk”, akiben megbízhatnak, sőt, akit segíteniök kell!
— Mi lesz a nevem?
— Válasszon álnevet!
— Rendben van. Értesítse őket, hogy az illető „Rienzi” névre hallgat.
— Maga is szereti Wagnert?
— Ki nem állhatom, felfuvalkodott megalomániás alaknak tartom — mondtam ki gyorsan. — De álnévnek jó az ő operahőse is.
— Rendben van — már ment volna, amikor utána szóltam.
— Telefonban nem figyelmeztetheti őket, hát tegye meg élőszóval, ha előttem érne oda.
— Igen...
— Lehet, meglepő körülmények között látnak majd viszont, de ne vegye el a kedvüket — és kimondtam, amit már percek óta terveztem. Vippennek a szó szoros értelmében tátva maradt a szája. Könnyedén mondtam valamit a fegyverekről és az útiköltségről, majd barátságosan kezet fogtam vele. Akkor döbbenten elment, én pedig magamban mulattam még egy kicsit önnön ravaszságomon...

...A gépen talán aludtam is. Amikor újra felébredtem, még mindig éjszaka volt. Hozattam egy jégbe hűtött italt, ettől rögtön tiszta lett a fejem. Nem volt nálam fegyver, és ez igen furcsa érzés volt. Több mint egy éve nem tettem két lépést sem kedvenc Uzim nélkül. Való igaz, még arra a bizonyos kis helyre is vittem, ahová a mondás szerint a király is gyalog jár. Hiszen a felkelők között bármikor érhetett légitámadás, ellenséges osztagok meglepetésszerű rohama, de egy bérgyilkos lopakodó fortélya ellen sem voltam bebiztosítva.

Most hát majdnem úgy éreztem magamat, mint aki meztelenül járkál egy forgalmas városban. Bár a város még messze volt. Vagy nem is annyira...? Az ablakon kinézve fényeket pillantottam meg. A stewardess éppen ébresztette az utasokat; Mogambéhoz közeledtünk. Átállítottuk az órákat nyugat-afrikai időre. Itt hajnali négy óra húsz volt, amikor a gép a kivilágított aszfaltcsíkra tette kerekeit. Éppen pirkadt. A gépből kilépve megcsapott a hűvös levegő, de tudtam, hamarosan nagyon forró lesz. Különösen száz kilométerrel nyugatabbra, az Elnök-szigeteken. Ha odaérek élve. Mert ez sem volt biztos. Soha semmi sem biztos, különösen nem az én szakmámban.

A hajnali négy, fél öt nem a legideálisabb időpont egy afrikai érkezéshez. Álmos hordárok, ingyenélők, rosszkedvű vámosok fogadják az embert. Svájci útlevelem szerencsére sehol sem kelt gyanút, ráadásul valódi is. Régebben többet utaztam hamis papírokkal, mint igaziakkal. De ennek az időszaknak vége, egyelőre.

Nem siettem. Szép lassan ballagtam végig a félig kihalt röptéren, majd szemügyre vettem a taxisokat. Arról külön tanulmányt lehetne írni, milyenek a taxisok a világ különféle országaiban. Hát az egyszer biztos, hogy nem egyformák. Nyugat-Afrikában gyakori az álmos típus, nappal is. Különösen erre, ahol nagyon meleg van. Ezek csak akkor szolgálatkészek, ha az ember nagyobb összeggel ösztönzi őket. Túl sok pénzem azonban nem volt. Azt mondanom sem kell, hogy előleget nem kaptam Vippentől. Vigyáznom kellett hát anyagi ügyeimre, amíg célba nem érek. A cél ez esetben talán csak pár kilométerre volt.

Végre kiválasztottam egy élénk tekintetű, és a többieknél kevésbé álmos fiatal sofőrt. A fehér utas már egyszerű megjelenésével is felvillanyozta.

— Hallo, mister! Hová vigyem?
— Egyelőre be a városba — amint elindult, beszédbe elegyedtünk. A fickó láthatóan jól ismerte a várost. Akkor rátértem a lényegre.
— Ranegra csapatát keresem. Tudod, olyan fickókat, akikről messziről lesír, hogy zsoldosok. Valahol itt gyülekeznek.
— Láttam néhányat — bólogatott szorgosan. — A Moneda-kocsmában szoktak verekedni minden este.
— Csak úgy, menetrendszerűen? És kivel, a helybeliekkel?
— Ugyan, mister! — nevetett. — Melyik fekete merne szembeszállni velük? Csak egymást püfölik folyton!
Ez talán jó jel volt. Tapasztalatból tudom: a zsoldosok akkor verekednek, ha már nagyon unják a semmittevést. Vagyis, még itt vannak, várakoznak... Közben a kocsi beért a városba. Először deszkabódékat, később hullámbádog-városkát láttam. Kötélen száradt a fehérnemű, sovány kutyák döntögették fel a szemetesládákat. Rozsdás bicikliken kerekeztek munkába a szerencsések, akiknek sikerült szert tenniök erre a mesés járműre. Rozoga busz pöfögött, megelőztük. Pirkadt, világosság költözött a nyomorúságos külvárosokba. Később már rendes külsejű házak is feltűntek Mogambe nagy kikötőváros ebben a tengerparti országban, még vasútvonala is van — mondta büszkén a taxis. Némi kétségeim ugyan voltak. Feltehetően a Moneda névre hallgató szerfölött szórakoztató és eláztató intézmény ilyenkor hajnalban már rég zárva van, így aligha juthatok újabb információkhoz. De szerencsém volt — vagy errefelé nagyon későn (korán?) zárnak a kocsmák. Öt óra előtt hat perccel fékeztünk egy — a belváros szélén álló ütött-kopott épület előtt. Több ugyanilyenből állt az egész keskeny utca. Néhány autó is parkolt a ház előtt. A kocsma valóban nyitva volt. Alig pár vendég lézengett ott, köztük volt két fehér is. A kocsmáros, egy megtermett félvér, kissé sokat fogyaszthatott saját nedűiből, mert csak a pulthoz támaszkodva tudott még többé-kevésbé függőleges testhelyzetben maradni. Mindezt abban a percben megfigyeltem, amikor beléptem. A taxist kifizettem és elküldtem. Csak egy vászonzsák és a benne levő pár nélkülözhetetlen holmi volt az összes vagyonom. Meg a fejem és a két öklöm. Az emlékeim, tapasztalatom. Ezek összesen — a legújabb érvényes ajánlat szerint — százezer dollárt is érnek megszorult forradalmárok számára.
— Kit keresel? — kérdezte a félvér akadozó nyelvvel.
— Ranegra csapatát — válaszoltam.
A két fehér egyből felpattant, ingadozva odajöttek a pulthoz. Tudtam, zsoldosok. A mozgásuk, az arcuk, minden erről tanúskodott.
— Itt nincs semmiféle Ranegra — morogta a félvér.
A fehérekhez fordultam.
— Miért hazudik a pasas? — kérdeztem nyugodtan. Nagyon sematikus volt a belépőm; és különben is, minden vadnyugati filmben van legalább egy kocsmai verekedés. Ha a sokat próbált néző meglátja a saloon lengőajtaját, már tudja mekkora pofonok csattannak el hamarosan a filmvásznon.
Nos, szóval ez is kocsma volt, de reméltem, nem olyan. Hajnali ötkor, átrepülve egy egész földrészt, nem sok kedvem volt villámgyors testgyakorlásra ezzel a három pasassal itt az Atlanti-óceán partján.
— Miért keresed Ranegrát? — kérdezte az egyik, olaszos akcentussal. A társa hallgatott. A félvér sértésnek vette, hogy hazugsággal gyanúsítottam, felemelte az öklét, próbált rámsújtani. Nem is néztem rá, féloldalasan álltam. Mielőtt megütött volna, bal kézzel — ismét csak oda sem nézve — villámgyorsan a homlokára csaptam. Szép csöndesen esett be a pult mögé. Mondom, olyan volt az egész, mint egy rossz film. Addig. Aztán mély lélegzetet vettem a válasz előtt.
— Hát, mert szeretnék belépni a csapatba. Már persze csak akkor, ha szépen megfizetnek.