NEMERE ISTVÁN
Ébredés előtt

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-742-5

MOBI ISBN 978-963-387-743-2

TARTALOM

1. fejezet
2. fejezet
3. fejezet
4. fejezet
5. fejezet
6. fejezet
7. fejezet
8. fejezet
9. fejezet
10. fejezet
11. fejezet
12. fejezet
13. fejezet
14. fejezet
15. fejezet
16. fejezet
17. fejezet
18. fejezet
19. fejezet
20. fejezet
21. fejezet
22. fejezet
23. fejezet
24. fejezet
25. fejezet
26. fejezet
27. fejezet
28. fejezet
29. fejezet
30. fejezet
31. fejezet
32. fejezet
33. fejezet
34. fejezet
35. fejezet
36. fejezet
37. fejezet
38. fejezet
39. fejezet
40. fejezet
41. fejezet
42. fejezet
43. fejezet
44. fejezet
45. fejezet
46. fejezet
47. fejezet
48. fejezet
49. fejezet
50. fejezet
51. fejezet
52. fejezet
53. fejezet
54. fejezet
55. fejezet
56. fejezet
57. fejezet
58. fejezet
59. fejezet
60. fejezet
61. fejezet
62. fejezet
63. fejezet
64. fejezet
65. fejezet
66. fejezet
67. fejezet
68. fejezet
69. fejezet
70. fejezet
71. fejezet
72. fejezet
73. fejezet
74. fejezet
75. fejezet
76. fejezet
77. fejezet
78. fejezet
79. fejezet
80. fejezet
81. fejezet
82. fejezet

1.

Kód: 01116442
Szigorúan titkos!
Tárgy: AX-33 Csak a Szolgálat vezetőinek!
Küldi: Biol. Hadv. Kutatócsoport SM-4-es telepe Az előző értesítésünkben (kódszáma 01116441) közölt adatokhoz a mai napon a következőket fűzhetjük hozzá:

— Mint arról már önök is értesültek, az AX-33 elnevezésű szerrel a múlt hónapban történt véletlen baleset révén a szernek új tulajdonságait ismertük meg. Ezeket a mellékletben ismertetjük.

— Ezek a tulajdonságok lehetővé teszik a szer stratégiai bevetését, ha önök az összes tény ismeretében, alapos megfontolás után úgy döntenek, hogy erre Marvíniának szüksége van.

— Ily módon az AX-33-as titkos fegyverré lép elő. Ezért a Szolgálatnak elemi kötelessége, hogy: 1. minden körülmények között és mindenáron megőrizze a fegyver létezésének titkát; 2. biztosítsa a Biológiai Hadviselés Kutatócsoportja munkatársainak a maximális támogatást, hogy az AX-33-asból minél nagyobb bevethető mennyiséget állítsanak elő; 3. gondoskodjék arról, hogy a szerről még szövetségeseink se szerezzenek tudomást.

— Javasoljuk, hogy a Szolgálat a katonai vezetés általunk megbízhatónak ítélt tagjaival ossza meg a titkot, és rövid időn belül döntsön a szer bevetésének legoptimálisabb körülményeiről. Felhívjuk a figyelmet, hogy mivel a titok erőfeszítéseink ellenére — beépített ellenséges vagy kettős ügynökök révén — kiszivároghat, illetve más országok katonai kutatólaboratóriumaiban is folyhatnak hasonló kísérletek, előfordulhat, hogy az AX-33-ashoz hasonló hatású szer néhány hónapon belül másutt is ismert lesz. Minden hét haladék potenciális veszélyeket rejt magában!

— Javasoljuk, hogy a Szolgálat érintett vezetői válasszanak azonnal konkrét célpontot a bevetésre, és a titkos hadművelethez szükséges emberanyag, felszerelés, kiképzés stb. előkészítése záros határidőn belül vegye kezdetét.

San Marvin, 1991. január 22.

DS-016 — 1 db melléklet.

2.

Ander úgy érezte, kiszakad a szíve a helyéről. Szeme előtt minden összefolyt. Torka elszorult, kapkodta a levegőt. Egész testét pokoli fáradtság uralta. Ez volt az a pillanat, amikor majdnem megbánta az egészet. Mindent. Halványan felmerült előtte egy kép. A ház a zöld fák között, apja háza a dombon.

Fehér falak, barna tető és a fenyők. A háttérben a tó.

Ám az a ház távol volt. Most és itt a világ már nem más, csak a szíve, amely akárha elvált volna a testétől, önálló lényként lüktetett, tán szabadulni akart. A képzeletbeli ház eltűnt, most minden sötét lett. „Elájulok” — gondolta, elhalkultak körülötte a zajok is. A látvány szeme előtt homályosodni kezdett.

Valaki megrázta a vállát.

— Rosszul vagy?

Tagala fekete arca lassan merült fel a szemét borító ködből.

Társa is izzadt, lihegett.

— Mennyi van. . . még. . . hátra? — nyögte Ander.

— Alig másfél kilométer. Fuss!

— Mozdulni sem bírok.

— Gyere! — ismételte a fekete, erős hangón, parancsolóan.

Ander felállt. Forgott előtte minden, szédült. A lába reszketett.

— Gyere, Ander. . . Előre!

A többiek akkor értek melléjük. Fromm hórihorgas alakját meggörnyesztette a futás. Walter és Teruo alig vánszorogtak.

„Hát nemcsak én fáradtam el. . . Húsz kilométer. . . Igazán nem gyerekjáték.” Ahogy amazok elmentek mellette, apró lázadás ébredt benne. Ha azok bírják, neki is bírnia kell. Bár Karson, Ullari nincs sehol, Palert sem látta. Mégis, a többiek futnak tovább. Ő sem maradhat le. Tagalának igaza van. Ha mindenki fut, éppen ő adná fel? Hogy majd utána itt találják meg a földön, szégyenszemre úgy szedjék össze a kísérők? Előre. Hisz nincs más útja. Ha már vállalta.

Nincs más út.

A köd lefoszlott szeméről. Látta már a halott tájat is. Kihalt volt, ilyennek találták ma reggel, amikor a helikopterek letették őket. Napégette fű, alacsony bokrok, távolabb néhány domb. És a hőség. Ez is része volt a tájnak, érződött: évezredek óta a földbe ivódott, itt soha nem volt másképpen. A nap izzó gömb a fejük fölött, mindig ugyanott lóg, már-már úgy tűnik, a fejükre, tarkójukra, hátukra ér, közelről, egészen közelről ereszti testükbe hőfullánkjait. . . De nincs árnyék, és nem lehet megállni. Menni kell, tovább. Tovább!. . .

És hol van Brenda? Ander szívesen körülnézett volna, de sajnálta erejét vesztegetni. Lábaiban szinte folyékony ólom ömlött szét. Előre, előre! Ahogy Tagala mondta. Kínzó szúrás a tüdejében, fekete foltok a szeme előtt. Menni kell. Még másfél kilométer. Az hány lépés, hány ezer lépés?. . .

Port nyelt. Előtte futottak a többiek. Egy férfi háta. Alighanem Radzs. A láthatár táncolt. Egyre több vöröslő, égető folt ugrált a szemében, Ander lihegett.

Aztán — nem érzékelte, mennyi idő telt el közben — váratlanul célba ért. A szavannán megtett hatalmas kör újra a leszállóhelyre vezette őket. A kísérő személyzet a helikopterek és nagy kerek napernyők árnyékában, asztalokra rakott italokkal várta őket. Két orvos fehér köpenyben járkált a földre heveredett, fáradt futók között. Ivanov, a felkészítő program vezetője megveregette Tagala vállát, aztán Anderre mosolygott.

— Jól ment a dolog, fiúk.

— Neked. . . biztosan — mutatott körül Ander. A napernyőkre, a behűtött italokra. Ivanov nevetett.

— Ne morogj, öreg. Húsz évvel ezelőtt minden héten kétszer futottam ennyit, mint ti ma. Most viszont. . . már nem kell futnom. Hát valakinek ezt is kell csinálnia, nem? De a start napján majd te érzed magad jobban, én pedig csak messziről nézlek benneteket.

— Ez is igaz — lihegte Ander. Persze nem haragudott Ivanovra. Most már senkire sem haragudott. Célba érve megbékélt a világgal.. Leült az árnyékba. Ivott, és érezte, hogy a folyadék szétárad a testében.

— Remélem, ez volt az utolsó ilyen gyakorlat — mondta mellette valaki. Ander nem nyitotta ki a szemét.

— Még két hónap — mondta egy másik férfihang. Alighanem Fromm. Nem kellett részleteznie, mire gondol. Mindnyájan tudták. A vérükben lüktetett a határidő, az az időpont. Két hónap és akkor minden megváltozik. Minden, minden, a szó igazi, azelőtt soha nem tapasztalt értelmében minden. . .

Ander testében csillapodott a fáradtság. Tulajdonképpen tényleg szükség van az efféle edzésekre. Nemcsak a testet, a lelket is edzi a húsz kilométeres futás. Ki tudja, mi minden vár a csapatra. Jó lenne az első tíz közé kerülni. Hiszen a második tízes csoport, a „B csapat” számára mindez fölösleges volt. Ők hiába tanultak, edzettek, hiába gyakoroltak az űrben és a Földön, ők csak tartalékba kerülnek. Igaz, még az utolsó percig reménykedhetnek, majdnem a startig, hiszen még történhet változás: ha valaki rosszul lesz vagy az utolsó órában baleset éri. . . A „váltótársa” beugrik helyette. De most húszan vannak, és senki sem akar tartalékos lenni. Pedig csak tízen indulhatnak el.

Még két hónap és indulás.

3.

Kód: 01116783 Szigorúan titkos!
Tárgy: titkos ülésről készült feljegyzés
Csak a címzettek olvashatják el! KOMPUTERBE NEM TÁP-LÁLHATÓ!

Titkos irattárban megőrizni: Küldi: kettes osztály 1 (egy) példányt A mai napon az egyelőre „titkos csoportnak” nevezettek a következőket határozták el:

— az AX-33-as stratégiai biológiai szerrel kapcsolatban nem kímélik az erőket, hogy a szert minél előbb és minél nagyobb mennyiségben állítsák elő; — feltétlenül támogatják a kutatásnak azt az irányát is, amelynek célja, hogy az AX-33-as ellenszerét is minél előbb előállítsák. A kutatók szerint ugyanis addig a szert Marvínia sem vetheti be az ország számára biztonságos körülmények között; — a jelenlévő tábornokok teljes támogatásukról biztosítják a körvonalazott akció tervét. Z. tábornok javasolja, hogy az AX—33-as akcióval egyidőben kellene elvégezni a katonai vezetés által régóta tervezett hatalomátvételt. R. tábornok ezzel egyetért és a maga részéről is támogatja Z. tábornokot.

— A Szolgálat vezetője ez ellen nem emel kifogást, de úgy véli, hogy az AX-33-as ellenszerének előállításáig nem szabad kezdeményezni.

Ezzel a tábornokok is egyetértettek.

— Az AX-33-assal kapcsolatban felmerülő anyagi költségek egy részét a hatalomátvétel után a leendő katonai kormányzat visszatéríti a Szolgálatnak. Többek között úgy, hogy a Szolgálat költségvetési keretét jelentős mértékben emeli, különös tekintettel szervezetünk titkos fegyverek előállításával foglalkozó tudományos intézményeinek költségeire.

— A „titkos csoport” úgy döntött, hogy következő ülését két hét múlva tartja.

San Marvin, A. Barteno táb.

1991. március 16.

a Szolgálat vezetője

4.

Kód: 01116784 Szigorúan titkos!
Jelentés: Csak a Szolgálat vezetőjének különfutárral New Yorkból.
Érkezett: 02. 04. 91. — 10.45
Mód: Rejtjelezett!
KOMPUTERBE NEM TÁPLÁTHATÓ!
Tárgy: Nucleo-1-es akció

Két évvel az akció kezdete után hálózatunknak végre sikerült megszereznie az ENSZ illetékes hivatalnokaitól a nemzetközi egyezmények révén 4850 darabra csökkentett nukleáris robbanófejek, rakétatöltetek, bombák stb. teljes jegyzékét. Az anyagot kiegészíti néhány katonai műholdfelvétel, amelyekhez más csatornákon keresztül jutottunk. A földrajzi listákat kivétel nélkül a tagállamok kormányai helyezték bizalmas letétbe az ENSZ különleges páncéltermében.

Az elektronikus riasztórendszerrel védett páncélterembe nem lehet behatolni, ezért a megvesztegetés módszerét alkalmaztuk. Az összes ott tárolt okiratról másolatok készültek, ezeket jelentésemhez mellékeltem.

A nukleáris tárolóhelyek megközelítésének módját, a behatolási kódokat, a riasztó- és zárórendszerek felnyitási módjait a tagállamok kormányai egy esetleges globális katasztrófa esetére helyezték letétbe az ENSZ-nél. Mi ezeket külön leírásokban foglaltuk össze.

Az akció anyagi költségeiről később megy részletes jelentés.

Az emberveszteség az akció kezdete óta: négy fő.

Várom az utasítást, visszatérjek-e Marvíniába.

Alvarez Rios Megjegyzés: Barteno tábornok parancsára Nucleo-1-es akcióban érintett vagy arról tudomással bíró személyek kódjeleit megváltoztattuk. Az akció folyamán használt elektronikus rejtjelrendszert — az utolsó utasítás New Yorkba küldése után — megsemmisítették.

Megjegyzés II.: A vezetőség mai ülésén (03. 04. 91.) úgy döntöttek, hogy az összes anyag biztonságba helyezése után a Nucleo-1-es akció összes résztvevőjét likvidálni kell. Az erről szóló utasítást kiadták. (08. 04. 91.) Az utasítást végrehajtották.

5.

A tábornok autója semmiben sem különbözött az utcán haladó többi járműtől. Az előző esti különparancs értelmében személyi sofőrje — aki egyben természetesen az egyik jól kiképzett testőre is volt — még arról is gondoskodott, hogy a sötétzöld Nissan Cherry oldalát jól látható sárréteg fedje. Ez az álcázás valóban teljesen olyanná tette az autót, mint akkor az utcákon hömpölygő több tízezer másik kocsi volt. A Nissan gazdája ma különösen kerülni akarta a feltűnést.

Az utcákon a szokásos kora délelőtti forgalom zajlott. A Kolumbusz-emlékmű körül turisták fényképeztek. A kikötő felé hatalmas tartálykocsik és kamionok tartottak. A Diadalív melletti piacon messzire virítottak a narancshalmok. Barna bőrű, félmeztelen kölykök csellengtek a szökőkút körül. Amerikai turisták emeletes autóbusza vágott eléjük, a sofőr óvatosan fékezett.

A tábornok gondterhelt arcán már ráncok gyűltek. Ott is maradnak már, kitörölhetetlenül. A villája fürdőszobájában reggel mindig megnézte magát a tükörben. Borotválkozás közben is szemlélte arcát, de nem tudta elhessegetni magától a furcsa érzést: egy idegent lát. Már legalább harminc éve. Most, az öregkor küszöbén — ötvenöt eves volt — kezdett beletörődni, hogy miként mások, úgy ő maga sem láthat az arcnak nevezett álarc mögé. Ismerte önnön vágyait, reakcióit, élményeit és emlékeit, de csupán ebből áll-e egy ember?. . . Hol rejtőzik benne a többi? Az a plusz, aminek benne kell lennie? Vagy ilyen többlet nincs, csak hiú ábránd az egész, önmaga oktalan felértékelése?

Olyan ábránd, amelyről soha, senkinek sem beszélt, még a feleségének sem.

Talán a szakmája tette ilyenné. A tiszti akadémia után nem vállalt csapatszolgálatot, mindig a kulisszák mögötti ügyek vonzották. Katonai attasé volt Európában, aztán a minisztérium szamárlétráján kapaszkodott felfelé. Végül — igaz, eléggé későn, és bizony nem támogatás nélkül — sikerült bekerülnie az elhárításnak is nevezett Szolgálatba. Itt nehezebb volt az előrehaladás, több katonai puccs azonban valahogy feljebb lendítette öt is. És most elérte a csúcsot. Ő a Szolgálat vezetője.

De valóban a csúcson van-e már? Hiszen akadnak még ebben az országban olyan erők és személyek, akik neki is parancsolnak.

Erők és személyek, és ezek nem mindig azonosíthatók pontosan.

A kormány. Vagy. . . a hadsereg. Bármilyen jók is az információi és a kapcsolatai, mindig érhetik meglepetések. A sereg nem monolitikus, nem repedések nélküli tömb. Akadnak főtisztek, akik a legváratlanabb pillanatban léphetnek elő, nyíltan vagy a háttérben. És persze fegyverrel a kézben, támogatókkal a hátuk mögött. A fegyver nem mindig értendő szó szerint. Bármiből lehet fegyver, még az oly kétséges népszerűségből is. De mindig felléphetnek, ellene is. Ahogyan kell, ahogyan lehet. Marvínia százötven éves történelmében nem ők lesznek az első puccsisták, de talán az utolsók sem.

Szövetkezni kell velük. Legalábbis közülük azokkal, akik e pillanatban valóban erősek, akik már birtokolják a hatalom egy részét. Ez sohasem árthat. Marvíniában most ugyan polgári kormányzat van hatalmon, de a hadsereg mindig készenlétben áll. Mint százötven éve, mindennap. . .

Az autó tűző napfényben futott az egyik északi külváros felé.

A tegnapi eső után ma meleg, száraz nap ígérkezett. A távolban a hegyek kékes párába foszlottak. Ritkultak a házak. Egy dombon nyomorúságos faviskók százai támaszkodtak egymásra; száradó ruhákat lengetett a szél. „No és itt vannak ők is — gondolta a tábornok bosszúsan —, a nyomornegyed, a tétlenül fel-alá sétáló vagy ácsorgó fehér inges férfiak, a tömérdek gyerek. Ők is erőt képviselnek. . . Talán a leghatalmasabbat, csak szerencsére nincsenek tudatában. De ha ráébrednek?. . . Hisz állandóan, újra és újra akadnak, akik ébresztgetik őket. Napról napra többen vannak. Mégis, ellenük is akad módszer. Adni kell nekik valamit a tényleges hatalom helyett. Például egy szép, nagy, fényes álmot, amely ráadásul félig-meddig máris megvalósultnak tetszik. A hatalom, a nagyság illúzióját. Marvínia — az ő Marvíniájuk! — mindenkinél erősebb lesz, ettől a polgárai is erősebbeknek hiszik majd magukat. Erősebbnek, gazdagabbnak, vagy legalábbis kevésbé szegénynek. Persze akkor majd sokféle és bőséges segélyakcióra is sor kerülhet, a csőcselék a végén kézzelfoghatóan érzékelheti majd a különbséget, csakugyan hinni fog önnön boldogságában és abban, hogy megnyitottak előttük minden, eddig bezárt kaput. Közülük néhányan valóban előnyökhöz jutnak majd, a többi pedig őket irigyli, őket utánozza. Ha sikerül a Terv, egy ideig megint nyugtunk lesz tőlük. Egy ideig. Persze csak akkor, ha sikerül. . . ” Az autó ritkás erdők és ültetvények között haladt. Az úton csökkent a forgalom. A tábornok arra gondolt, amit látni fog. A biológusok és az orvosok a szakszavak áradatát zúdítják majd rá, ronda szokásuk, de ez ellen nem tehet semmit, azok a fickók másképpen már nem is tudnak beszélni. Megint okos képet kell vágnia az egészhez, bólogatnia, mintha értené az összes terminust. A lényeget szerencsére úgyis tudja már: az AX-33-as használható. És ha valóban elkészült az ellenszere is — amiről tegnap jött értesítés —, hát végre lehet lépni egyet. A dolog csakugyan kezd konkrét formákat ölteni. Most csak néhány ügyes húzásra van szükség. Pár száz mindenre elszánt emberre is, de ez nem gond. Inkább a pénz. Elő kell teremteni legalább huszonöt, de inkább harmincmilliót. És nem úgy, ahogy azok a forrófejű puccsisták ígérik: utána. „Utána” majd amúgy is dől a pénz, elég lesz inteni. A harmincmillió most kell, hogy elkezdhessék az akciót, amely alapjaiban változtatja meg az ország sorsát. Az esélyeit, a jövendőbeli helyzetét. És. . . talán az egész világot is.

De pénz nélkül nem megy. Annyi embert megfizetni, ellátni valutával, üzemanyagot vásárolni a gépekbe, hogy biztosan kéznél legyének majd akkor, amikor kell, kiképzőtábort létrehozni, maketteket szerezni a szövetségesektől úgy, hogy azok ne kapjanak szimatot, és titkot tartani, titkot tartani. . . pénz, pénz.

A kocsi fékezett. Magas drótkerítés mögött egyemeletes épületek. Néhány garázs, raktár, magas kémény. Öreg fák alatt kanyargó keskeny aszfaltút. Aztán a kapu, mellette kis épület.

Két férfi.

A sofőr a kapu elé kanyarodott. A férfiak nem viseltek fegyvert. De a tábornok már járt itt, nem is egyszer. Tudta, a védelem itt erős. Nagyon erős. Az őrház ablakait páncélüveg védi, a legközelebbi épület tetején géppuskafészek van elrejtve.

Az ártatlan külsejű drótkerítést infravörös riasztóberendezés őrzi éjjel-nappal. Most, így elnézve, nevetségesen hatott a kapu melletti kopott tábla: Erdészeti Kutatóintézet.

A sofőr leeresztette az ablakot:

— Barteno tábornok az igazgatóhoz — mondta. A kapu kinyílt.

6.

— Ander, te következel.

A férfi felállt. Magán érezte társai pillantását. Régi emlékek tolultak agyába. Falusi iskola, tél, az altlakokon rengeteg fény áramlott be. Sok gyerekfej süllyedt le előtte, amikor a tanító a táblához szólította, fel kellett hát állnia. Ha tudta az anyagot, nem bánta különösebben. Ha nem tudta, akkor is igyekezett úgy lépkedni, mintha tudná; a magabiztos testtartás neki magának is erőt adott. Persze a tanárokat nem téveszthette meg. . . Most, a kiképzőtábor oktatótermében egy kicsit hasonló volt a helyzet.

Felnőttként tanuló lett ismét. A többiek is. Hát legalább nem volt egyedül.

Brenda tekintetével kísérte Andert, miközben az űrhajósjelölt a hatalmas táblára emlékeztető képernyőhöz ment. A selejtezések után a társaságban Brenda maradt az egyetlen nő. Fél fejjel alacsonyabb Andernél, karcsú, kisportolt, csinos. Szőkésbarna haja néha szinte világított. A szeme barna volt, hol világosnak, hol nagyon is sötétnek látták, a lány hangulatától változott.

Brenda biokémikus volt, exobiológusi képesítéssel.

Ander próbált most nem gondolni a lányra. Mikor kezébe vette az elektronikus „pálcát”, azonnal elröppentek a gyermekkori emlékek és Brenda is. Most már teljes tudatával itt volt, csak itt. Az áprilisi nap az ablakok mögött csodaszép tájat világított meg. A kiképzőtelep egy dél-európai tengerparti városka közelében volt; a dombok lágy íveit mélyzöld erdők borították. A tintakék tenger csak apró csík volt a sugarait bőven ontó nap alatt.

— A landolási sebesség megválasztása igen fontos dolog — kezdte. Egy pillanatra Brenda szemébe nézett. Karson, Nogent, Teruo majdnem mozdulatlanok voltak. Közülük tulajdonképpen nem mindenkit érdekelt a landolás művelete. Az orvos, a biológus, a geológus soha nem fogja vezetni az Adriá t. Bár. . . ki tudja, milyen körülmények közé kerül az expedíció? Lehet, egy napon szükség lesz a „kívülállók” szakértelmére is. Hisz a hajóban tulajdonképpen senki, soha, egy percre sem lesz kívülálló, és éppen azért ülnek most itt mindnyájan, hogy legalább az alapokat megtanulják azok is, akik nem a műszaki személyzethez tartoznak.

Ivanov, a kiképzés vezetője ott volt ugyan a teremben, de szokása szerint hallgatott. Teljesen átengedte a terepet. Wallace-nak. Az idős amerikai professzor cseppet sem emlékeztetett a regények és filmek szórakozott tudósára. Sovány volt, szemüveges, kicsit őszült, és néha nevetett is — bár a komolyság hamar visszatért arcára. Részt vett az Adria tervezésében, sőt — mesélték egyszer a szerelők — az összeszerelő üzemben is gyakran téblábolt, egyszer állítólag csaknem kitiltották onnan, mert állandó csetlő-botló jelenléte már akadályozta a munkát. A kiképzőtelepen két évig oktatta a gyakorlati űrhajózástant. Most, alig egy hónappal az indulás előtt, már nem volt szó sem igazi tanításról, sem tanulásról. Feszített tempóban ismételték a régebben tanultakat, és Wallace afféle vizsgákat rendezett nap mint nap.

—. . . Az űrhajót farral fordítjuk a bolygó felé, a már rá ható gravitációs térben mintegy lebegő helyzetbe hozzuk. A talajra ereszkedés közben a függőleges irányból való kitérés mindössze 1,5 fok lehet. Az ereszkedés sebessége kezdetben nyolc méter per secundum, később, a felszín közelében ezt fokozatosan csökkenteni kell, hogy a süllyedés értéke ne haladja túl a két és fél—három métert másodpercenként. Az ennek ellenőrzésére szolgáló eszközök. . . — sorolta tovább a leszállási manőverrel kapcsolatos tevékenységek sorrendjét és az erre szolgáló műszerek optimális adatait. Karson és Orlov, akiket néha egyesek már — nem hivatalosan — „kapitánynak” is szólítottak, bár feltehetően csak egyikük kaphatja meg indulás előtt hivatalosan is ezt a rangot, és egyáltalán nem biztos, hogy a „kapitány” valóban kettőjük közül az egyik lesz, tetszéssel hallgatták Ander fejtegetését. Örültek, ha valaki egyszerű szavakkal mondja el azt, amit persze el lehetett volna mesélni szakzsargonban, számadatoktól hemzsegő fontoskodó szöveggel is. Fromm jegyzetfüzetébe rajzolgatott. Fromm mindig mindent tudott és alighanem unatkozott. Ibram fekete arcából elismerés sugárzott, kedvelte Andert.

Az elektronikus képernyőtáblán feltűnt egy matematikai képlet is és néhány, gyors kézzel odavetett rajz. Ander a „pálcával” ismét megérintette az üveglapot, hogy folytassa a rajzolást, de Wallace bólogatott:

— Jól van, elég. Csen, mondjon valamit a rádiókapcsolat megszakadásának lehetséges okairól.

A kínai felállt. Örökké komoly arcán most sem terült szét mosoly. Fekete szeme megcsillant, amikor kissé az ablak felé fordult. Halkan beszélt. Fromm lehajtott fejjel hallgatta.

Megszakad a rádiókapcsolat a hajó és a Föld között?. . . Igen, lehetséges, persze. Lehet; eljön az a nap és az a perc, amikor a fekete semmiből váratlanul előszáguldó apró kődarab tőből lenyírja a hajó külső burkára szerelt nagy adó-vevő antennát, a tartóoszlopát, és az Adria magára marad a mérhetetlen csendben.

Az a kő — egy meteor — milliárd évek óta vakon rohan az űrben, sőt talán az ütközés után is továbbrepül majd, kicsit más pályán, de hát mit számít az?. . . Újabb milliárd évekig zavartalanul rója majd köreit valamilyen láthatatlan pont körül, érthetetlen, ősinél is ősibb makacssággal. Ők pedig ott a hajóban magukra maradnak, mert nem beszélhetnek majd a Földdel, bármennyire is igyekeznek kijavítani a hibát, rájuk szakad a félelem. A magány. Ha csak napokra is. Ha a Mars körül nem hallhatják majd a Föld jeleit, az ismerős hangokat, kicsit kétségbeesnek.

Csen talán nem is gondol erre. Ő most csak a műszaki problémákról beszél. Lehet, nincsenek ilyen gondolatai. Fromm felnézett. A kiálló csontok egy pillanatra nagyon idegenné tették Csen arcát.

A szünetben ebédelni indultak. A nap már felkelt, bőségesen ontotta sugarait. A fák árnyékában mentek, kis csoportokra oszolva.

Ander megvárta Brendát.

A lány mintha érezte volna, hogy a férfi beszélgetni akar, szokásával ellentétben most nem vonakodott ettől. Hófehér ruhájában, vállig érő hajával porcelánbabának látszott. De csak annak, aki nem ismerte. Ander látta Brenda szemében a szomorúságot. Tudta az okát is. Jukio. . . A társuk volt.

— Eljössz délután a parkba? — kérdezte a férfi. Nem szerette a kerülő utakat. Lehet, eddigi kudarcait is ennek köszönhette.

Mindig egyenesen tört a cél felé.

— Hat óráig biológiai gyakorlat lesz a laborban. — A lány most Anderre vetette tekintetét. A vállas férfi mellett ő gyengének látszott, pedig nem volt az, tudta magáról. Ander Európa egyik képviselője volt a csoportban. Brenda maga sem tudta, miért, de furcsán érezte magát a férfi társaságában. Jól is, rosszul is egyszerre. Rosszul, mert Ander nem Jukio volt, semmiben sem emlékeztetett rá, ugyanakkor vonzotta, mert egy ma már kihalt férfitípushoz tartozott, romantikus volt, régimódi udvarlásával, ki nem mondott vágyakozásával. Óriási ellentétet érzett a lány Ander viselkedése és űrhajós volta között.

Ander kiérezte Brenda hangjából a feszült fáradtságot. A lány szeme körül alig észrevehető, apró ráncok gyűltek össze. Hát igen, mindnyájan belefáradtak már a kiképzésbe. Az indulás határideje szorítja őket. És az oly sokszor megígért pihenőhétre még mindig nem került sor.

— Gondolod, van élet a Marson? — próbált mosolyt erőltetni magára. Talán Brenda is felvidul.

— A szondák nem találtak erre bizonyítékot. De sohasem lehet tudni. . . — A lány majdnem mosolygott. Szája sarka, a szeme. . . Ander ettől a majdnem mosolytól is felvidult. A kérdést nem véletlenül tette fel — mióta újságírókat is engedtek közéjük, ez a kérdés állandóan elhangzott. Az űrhajósjelöltek már előre tudták, egymás közt nevettek rajta, olykor egyikük a reggeli „szervusztok” helyett is köszöntésként használta: „Helló, gyerekek, van-e élet a Marson?. . . ” — Mi hamarabb végzünk. Megvárlak a labor előtt — mondta Ander. Akkor értek az étterem ajtajához. Két géppisztolyos katona állt az üvegajtónál, fehér sisakjukon két betűvel: UN. Az ENSZ fegyvereseit kéthetente váltották. A múltkor még osztrákok voltak itt, most olajbarna bőrű pakisztáni katonákra került a sor.

A fegyveresek már arcról ismerték az űrhajósokat.

— Vigyáznak ránk — jelentette ki Eutin, a mindig vidám „kölyök”. A legfiatalabb volt közöttük. Fedélzeti műszerészként került a listára, de tulajdonképpen értett mindenhez: elektronikához, hajtóműhöz, rádióhoz. Az örökké mosolygós, napbarnította kaliforniai majdnem biztos volt benne, hogy elrepül az Adriá val. Ettől napról napra jobb kedve lett.

— Persze hogy vigyáznak. Mindig akad valami őrült, aki még bennünket is kinyírna — morogta Karson. Az alacsony férfit már olykor maguk a társai, is kapitánynak hitték, pedig a kiképzők soha egy fél szóval sem nyilatkoztak, kiben látják az űrhajó vezetőjét.

— Egy ilyen őrült merénylő alaposan megkönnyítené a bizottság munkáját — nevetett Eutin akasztófahumorral. — A fickó belénk eresztene egy sorozatot, aztán a bizottság az élve maradottak közül jelölné ki az „A csapatot”, a halottak névsora pedig egyenlő lenne a „B csapat” névsorával. . . Csak az a lényeg, hogy a merénylő tudjon tízig számolni!. . .

Humorát most valahogy senki sem értékelte. Brenda elment a mosdóba, Ander Ybbs-szel és Radzs doktorral ült egy asztalhoz.

Ybbs nem szeretett borotválkozni, most is borostás volt az arca.

Elnézték neki, mert — bár nem fejezte be sebészi tanulmányait — fizikai állóképességével és sokoldalúságával komoly esélye volt az indulásra. Egészségügyi felelősként és navigátorként alkalmazták.

Radzs doktor Indiából került a csapatba. Harmincnyolc évével alighanem ő volt a legöregebb. Szakvizsgáit a belgyógyászat mellett járványtanból is letette, és akkor sem jött zavarba, ha biológusként kellett véleményt mondania. Fekete szakállára kínos gonddal ügyelt, keveset beszélt, kimérten mozgott. Ander most csak egy pillantást vetett az orvosra, majd körülnézett. „Csupa szuperember, gondolhatná valaki. Tizenöt országból válogattak ki bennünket, mindenhol esküsznek rá, hogy mi vagyunk a legjobbak. Ez biztosan nem igaz. Nyilván akadtak volna jobb pilóták, jobb navigátorok, de ha negyvenévesek elmúltak, már az első rostán kiestek. Száz akadályt állítottak elénk, csoda, hogy ennyien is átjutottunk” — gondolta, és a tányérja fölé hajolt.

— Holnap megint jön a tévé — mondta Radzs. A hangja is nyugodt, fegyelmezett volt. — A műholdas páneurópai műsor készít egy filmet a kiképzésről. Azt akarják, hogy valaki üljön be az Adria vezérlőtermébe, és tegyen úgy, mintha a Földre rádiózna.

— Hiszen a hajó Afrikában van — ellenkezett Ybbs józanul, két falat között.

— Ott is forgatnak, meg itt is. Érdekli őket a kiképzés, de az Adria is. — Radzs eltolta maga elől a tányért, valahová a levegőbe nézett. — Hallottam, amikor Ivanov telefonon tárgyalt velük. „Az első ENSZ-űrexpedíció” meg „nemzetközi legénység”, ilyeneket mondtak.

— Semmi új. Örökké csak ez a nagyzolás megy, ehhez értenek — legyintett Ybbs.

Ander hallgatott. Brendára gondolt. Eljön-e ma este a parkba?. . . Az épületektől távol, ősrégi fák között állt a kis kastély. Valaha állítólag egy király építtette a szeretőjének. Most a földszinten az orvosi rendelő és az elkülönítő volt, az emeleten meg a bázis személyzetének egy része lakott. A férfi szerette a „régi csöndet”, ahogy néha magában nevezte azt a semmi máshoz nem hasonlítható csöndességet, ami a szétterjedő ágak között, lombokon beszűrődő zöldes fényben lapult ott a kis parkban.

Volt ott egy kis tó is, apró patak csörgedezett bele, oly keskeny, hogy egyetlen lépéssel áthághatták. A nap már nyugaton állt, közvetlenül a hegyek fölött.

Brenda komoly volt. Lassan lépdelt az ösvényen, néha fehérszürke kavicsok csikordultak a lába alatt. Mozgása még így is sportos, kicsit macskaszerű volt. Madarak surrogtak az ágak között. Az éjszaka még csak ígéret volt, valahol keleten, a hegyeken túl állt lesben.

Ander megint Jukióra gondolt, bármennyire is próbálta agyát kordában tartani. Mennyi ideje már? .:. Lassan egy éve lesz. Nem sokkal azután történt, hogy a csapat visszatért Kazahsztánból. A végtelennek tetsző sztyeppén a szárazföldi vészleszállást gyakorolták. Nap mint nap ejtőernyős ugrások következtek, aztán a vészleszálló-egységben — mentőkabinban — gyakorolták a földet érés különféle formáit, eshetőségeit. Utána Tahitiba mentek, a tengeri edzésre. Az Adria egy részének életnagyságú makettjét süllyesztették itt víz alá, a hajó egyik nagy zsilipjét.

Arra az esetre, ha az Adria indulásnál vagy visszatéréskor kényszerleszállást hajtana végre valamelyik földi óceánon. . .

Jukio geológus volt és jó űrhajós. Legalábbis annak ígérkezett, minden jel arra mutatott. Már együtt jártak Brendával. A csoport tagjai csak úgy hívták őket: „szerelmespár”. E szavak hallatán Ivanov néha elégedetlenül ráncolta a homlokát, de nem szólt.

Talán arra gondolt: mi lesz, ha indulás előtt a „szerelmespár” egyik tagja az A csapatba, a másik a Földön maradó B csapatba kerül? Ménnyire számíthatnak akkor az induló űrhajósra, a teljes fizikai és lelki felkészültségére? A lélekjelenlétére. Radzs is hallgatott, de ez a hallgatás nála természetes volt. Karson kommentálta néha a dolgot, no és persze Eutin viccelődött.

Aztán. . . Már az edzéssorozat végén tartottak. Az utolsó előtti lemerülésnél Jukio szkafandere meghibásodott, de erre csak akkor derült fény, amikor a zsilip már megtelt tengervízzel. Sőt — a próbát vezető oktatók odakünn a parton erről nem is tudtak, Walter és Ibram volt akkor Jukióval együtt a zsilipben. A vészjelzés túl későn jött. Mire a hatalmas szivattyúk eltávolították a vizet a zsilipből, Jukiót nem lehetett megmenteni.

Brenda most megállt a park közepén, a kis tó partján. A vizet nézte. Ander sejtette: a víz látványa másképpen hat a lányra, mint őrá. Mint bárki másra.

— Majdnem egy év telt el azóta — mondta csendesen a férfi.

Brenda meglepetten nézett rá.

— Honnan tudtad, hogy. . . rá gondolok?

— Víz partján állsz, Brenda.

Hallgattak. A lány hálás volt a férfi találékonyságáért, de azért is, hogy nem mondott erről többet. Ander kis szünet után folytatta:

— Nekem is gyakran eszembe jut Jukio, de. . . Tudod, nem volt a barátom. Az első évben különben is nehezen csiszolódtunk össze mindnyájan, te is tapasztaltad. Most meg. . . ahányszor meglátlak, Jukióra gondolok, pedig. . . pedig nagyon nem akarok rá gondolni. Képzeletben szeretném elválasztani az alakodat, a tudatodat tőle. Meg kell értened, Brenda: Jukio csak volt.

— C s a k ? Nekem most is olyan, mintha még itt lenne — suttogta a lány.

— „Még”, így mondtad — Ander kétségbeesetten kapaszkodott a szóba. — Elmúlik egyszer, ahogy tudat alatt már magad is érzed. Elmúlik még az emléke is, Brenda.

A lány nem válaszolt. Az ajkai szigorúan összezárultak.

Haragszik?. . . Ander megfogta a karját.

— Gyere innen. . . a víztől — Ha elmegyünk, akkor is Jukióra gondolok.

A férfinak fájt ez a mondat, de nem szólt. A tó a hátuk mögött maradt. A madarak elhallgattak. A nap éppen lebukott a hegy csúcsa mögött, halványuló aranyfény áradt szét, még utoljára.

Keletről rohamléptekkel jött a sötétség.

— Menjünk. — Brenda fázósan összehúzta magát. A fákon túl fénysor gyulladt. A központi épület ablaksora.

— Brenda, te is tudod, hogy én. . . — kezdte volna a férfi.

— Tudom. — A lány keze csak egy pillanatra érintette meg a férfi karját. — De majd. . . majd máskor beszélünk erről, Ander.

„Most először mondta ki a nevemet. Így, ezzel a hangsúllyal” — vigasztalta magát a férfi, bár maga sem tudta, örülhet-e.

Lassan ment a lány mellett, kiértek a park fái közül.

Arcukra esett az ablakok fénye.