NEMERE ISTVÁN
Szép temetésem volt

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-736-4

MOBI ISBN 978-963-387-737-1

Tartalom

1. Egy veszélyes délután
2. Kalandok
3. Idegenek karmaiban
4. Halottak és élők
5. Ellentámadás
6. A menekülés
7. Csapdában

1. Egy veszélyes délután

Oly hosszú idő után - amit Afrika különböző részein töltöttem – nagyon jólesett ismét Európában élni. Különösen Svájcban, amit mindig is kedveltem. Annak ellenére, hogy sokan kalandornak tartanak, nagyon szeretem a rendet és a tisztaságot; ez utóbbit a szónak minden értelmében.

Elsősorban azért, mert mint volt kommandós, katonai kiképző, újabban testőr és magándetektív egész eddigi életemben a bűnözők ellen harcoltam.

Volt dolgom terroristákkal, a maffiák tagjaival, gyarmati és harmadik világbeli seregek tisztjeivel, katonáival, forradalmárokkal, lázadókkal.

Féltékeny férjekkel, közönséges gyilkosokkal, emberrablókkal. Nemrégen tértem vissza Svájc egyik festői kisvárosába, és azt hittem, egy ideig pihenni fogok abból a pénzből, amit magammal hoztam. De persze - ember tervez, sors végez. Nem tudok én soha nyugodtan ülni, folyton lázadozik bennem a cselekvési vágy.

Ismét kiváltottam a magándetektív-engedélyt, amivel ebben az országban már két évvel korábban is rendelkeztem. Aztán egy itteni újság írt rólam mostanában, s így némi népszerűségre tettem szert. Még szerencse, nem egyeztem bele, hogy fénykép is legyen a cikk mellett, és a már néhány éve viselt nevemen szerepeltem ott: Daniel Monti. Nem lett volna jó, ha valaki azonosít azzal a Daniel Skagen nevű skandináv származású francia állami kommandóssal, aki valaha régen voltam. Múlnak az évek és hullanak azellenfelek, de azért mindig maradhat valaki, aki bosszút áll rajtam. Most negyvenen túl azért néha fájó szívvel nézem a gyönyörű tóparti házakat.

Valamelyik az enyém is lehetne, és persze... nem üresen. Boldog lennék, ha valaki a kertben várna rám.

No, de még nincs kert, nincs ház. Az egész oly nagyon vágyott készletből csak én vagyok, Daniel Monti, aki egy órával ezelőtt felvette szerény, mondhatni kopott kis irodájában a türelmetlenül csengő telefont.

- Monti magándetektív.

- Itt Milkar úr személyi titkára beszél - mondta egy hűvös, nagyon magabiztos férfihang. - A főnököm szeretne önnel tárgyalni, azonnal.

Az utolsó szót is olyan magabiztosan ejtette ki, mint a többit. Magától értetődően. Ezek azok, akik nem ismernek akadályt, és ebben az országban ennek nem politikai, hanem csak pénzügyi okai lehetnek. Vagyis: vagy nagyon gazdag az illető, vagy nagyon gazdagot szolgál. Őszintén szólva ismerősnek tűnt a Milkar név, de hirtelen nem tudtam hová tenni azemlékeim között.

- Megbízásról van szó? - kérdeztem.

- Feltehetően igen, de Milkar úr erről nem nyilatkozott bővebben. Haennek ellenére érdekli önt a dolog, Monti úr...

- Érdekel - mondtam. Főleg azért, mert mióta visszajöttem, csupa apróüggyel foglalkoztam, egyik sem volt igazán érdekes. Viszketett a tenyerem valami kis közelharcért, bár általában nem szoktam kezdeményezni. De jaj annak, aki belém köt. Ezt persze nem siettem az ismeretlen tudomására hozni.

- Akkor most rögtön induljon a Szent Erzsébet Kórházba. Milkar úr és kísérete felől érdeklődjön -, és máris kattant a készülék.

„Ki a fene lehet ez a Milkar?” - gondoltam, miközben beszálltam a kocsimba. A nap sütött, kora délután volt, álmosító volt ez a svájci nyár.

Sohasem igazán meleg, sohasem forró, mégis langyos, álomba ringató. A távolban a hegyek zöldelltek, és a legelésző tehenek apró foltoknak látszottak.

Ugyanilyen tehenek legelésztek a hatalmas, háznyi plakátokon is az útmentén. Elsuhantam kettő mellett is, mire a harmadiknál kapcsolt az agyam, és befogta szemem a teljes ábrát: meredek hegyoldalon tarka tehenek legelésznek, természetesen tejcsoki-reklám az egész... És ott egy márkanév is: MILKAR. Eddig azt hittem, a Milch-ből vagy Milk-ből, a tej szóból ered az egész elnevezés. Ki hitte volna, hogy létezik egy ilyen nevű ember is? És ha létezik, akkor az aligha a legszegényebb svájci pasas lehet. Milkar-tejcsokigyár több is van az országban, és bármerre jártam a világban, több kontinensen is láttam a reklámokat. Ez lenne az én emberem...

A kórház a város szélén volt, gyönyörű parkban feküdt.

Bizony, rajtafelejtettem a szemem néhány terjedelmes, büszke fán; kedvelem a fákat. Az árnyékos sarkokban kis padokon ültek néhányan.

Minden jel szerint ez nem a munkanélküli vendégmunkásokra specializálódott gyógyhely volt. Erről ismételten meggyőződhettem a hallba lépve. Nagyon előkelő volt itt minden. Meg mernék esküdni - bár ehhez nem értek -, hogy a falon függő nagy festmény is eredeti volt, és biztosan nem olcsó. A recepció pultjánál egy férfi állt, belül egy fehér bőrű és egy fekete bőrű nővér teljesített szolgálatot.

- Milkar úrral van találkozóm - közöltem illő köszönés után, és megeresztettem egy mosolyt. A fekete leányzó „vette az adást”, ahogy a rádióamatőrök mondják. Ő is mosolygott, és azonnal barátságos hullámhossz alakult ki közöttünk.

- Megmondaná a nevét, uram?

- Monti - közöltem roppant szűkszavúan. Mindig kevésbeszédű leszek, ha valaki a személyi adataim felől érdeklődik. De ezt azért most kénytelenvoltam elárulni neki.

A pultot támasztó férfi hirtelen megfordult, és odalépett hozzám.

- Monti úr?... Én telefonáltam önnek -, és nyilván igazat mondott, mertfelismertem a hangját. Vetettem egy pillantást a lányra, röpke mosolykíséretében: Köszönöm.

A pasas a lifthez vezetett. Vékony volt, ideges arcú, korombéli. Azt hiszem, ezek az alakok mind hasonlítanak valahogy egymásra: egyszupergazdag embert szolgálni és kiszolgálni nagyon nehéz feladat lehet.

Előbb-utóbb hiába keresnek rengeteget, az örökös idegeskedés, feszültség rányomja az emberre a bélyegét. Az arcukon tükröződnek a gyomorbajkeserű vonásai. Ez itt ráadásul feketehajú is volt, ezért minden kicsit élesebben látszott rajta: a szemöldöke, a ráncai, a szája vonala, és persze a koromszínű haja. Vernani néven mutatkozott be, de olyan mellékesen tette, mintha ő maga is jelezni akarná: ennek nincs különösebb jelentősége. Itt csak Milkar úr számít.

A harmadik emeleten voltunk, a főépületben. Tiszta, jól megvilágítottfolyosóra léptünk ki. Vernani szaporán haladt előttem. Rögtön észrevettem, hogy ezen a szinten minden ajtót zárva tartanak, csak az egyik volt sarkig kitárva. Két fickó lebzselt előtte. Nem kellett zseninek lennem, hogy rájöjjek, mifélék. A tartásuk, a várakozó figyelésük, a kidudorodózakószárny...

A testőrök Vernani láttán félrehúzódtak. De amikor átléptem a küszöböt, élesen felvillogott egy jelzőkészülék.

Ismertem a hangját - és már láttam is, mi történt: az ajtónyílásba belülről, a szoba felől egy repülőtéri fémdetektort állítottak. Ez jelzett.

- Fegyver van önnél? - kérdezte Vernani szigorúan. A két testőr máris ott volt mellettem, egyik kezük a zakó alatt, és biztos lehettem benne, hogy nem az alsónadrágjuk szélét markolásszák olyan szemmel látható elszántsággal.

- Természetesen - feleltem, és lassú mozdulatokkal, ahogyan ilyenkor illik, előhúztam a Berettát.

Csövénél fogva átadtam az egyiknek, aki elismerő fejcsóválással vette át megőrzésre, amíg... Amíg mi is fog történni?...

Bevezettek egy szobába, ahol szemlátomást egészségügyi személyzetvárakozott. Valahogy érződött a levegőben, hogy nemrégen zavarhatták kiőket valahonnan, és feszülten várják, hogy visszamehessenek. Két orvos, két ápolónő, az ötödik talán egy diétás nővér lehetett, de már nem figyeltem rájuk. Vernani a következő ajtóhoz lépett, és máris a betegszobában voltunk.

Igaz, a luxus itt sem hiányzott, de ez másféle fényűzés volt.

Csupa-üveg falak, és gépek. Afféle ultramodern, egyszemélyes intenzívosztály lehetett. A falakon képernyők, vibráló műszerek, kis lámpák, lélegeztető készülék, vérplazma, szerves tápoldatok lógtak kampóikon, lefelé fordított palackokban.

Hófehér ágyban egy öregember feküdt, és szinte maga volt a halál. Azarca nagyon beesett, pár szál haja is éppen olyan fehér volt, mint ez a patyolat ágynemű. Látszott, hogy kihullott a haja. Az agyam villámgyorsan járt: biztosan rákos, kobaltágyúval kezelték, ennek hatására ment el a haja.

Ki lehet ez? Netán éppen Milkar úr?... A körülötte csapott felhajtás miatt ezt már bizonyosra vehettem.

- Uram, itt van Monti detektív - közölte a titkár az öreggel. Az csak a szemével intett, hogy jöjjek közelebb. Egy férfi ült ott még egy széken.

Ötvenes, bajuszos, mégis fiatalos külsejű alak. Jöttömre felállt, de nem nyújtotta a kezét. Vernani bemutatta:

- De Viar közjegyző úr.

Egy kis asztalkán okiratok hevertek. Vernani velünk maradt. Más nem volt a betegszobában.

- Írja alá - súgta a beteg. Vernani az asztalka fölé hajolt, és alákörmölte a nevét a papírokra, háromszor egymásután. Láttam, hogy valaki már aláírta.

De Viar magyarázóan fordult felém:

- Milkar úr végrendeletet készített, Monti úr. Két tanú aláírta.

- Legyek a harmadik? - érdeklődtem morcosan.

Ezért fárasztottak ide? Pedig én már egy jó zsíros, nagy munkábanreménykedtem. Ami azért hoz is valamit a konyhára. Igenis rám fért, ha nem akartam idő előtt az afrikai tartalékokhoz nyúlni.

- Nem ezért hívatták - jegyezte meg komoran a közjegyző.

Észrevettem, hogy Vernani kiment. Hárman maradtunk. A férfi, aki műszerekkel a mellén feküdt az ágyban, feltehetően örökre oda volt kötve az őt egyelőre még életben tartó gépekhez. Volt egy olyan érzésem, hogy szegénynek nem sok van már hátra.

Valamilyen lázas tűz égett a szemében - ismerem ezt.

Akiknek nagyon kevés idejük maradt, azok ezzel az akarattal szeretnének még gyorsan elintézni valamit. Ami fontos - ami akkor a legfontosabb.

- Mondja el, Viar - súgta a beteg. Látszott rajta, hogy nehezére esett a beszéd.

A közjegyző rögtön felém fordult:

- Milkar úr egyetlen lányára hagyta minden vagyonát. Ő a kizárólagoskedvezményezett. Csodálkozik Monti úr, hogy ön miért van itt?... Milkar úr nemrégiben olvasott önről az újságban. Az a kívánsága, hogy találja meg a lányát. Ezért hívatta most ide.

- Hol van? - kérdeztem ostobán. Hiszen ha tudnák, nem lenne szükségük rám. Ugyanakkor jóleső bizsergést éreztem valahol az agyamban. Hát még is kapok egy gömbölyű kis munkát? Nem hiába fáradtam ide? Vagy... nagyon is nagy feladatot bíz rám ez az ember itt, aki már alig él? „Jó ég, csak addig kitartson a sír innenső oldalán, míg kifizeti a számlámat, futott át számítón agyamon.” - Némi információt kaphat a személyzettől, különösen a titkártól -jegyezte meg türelmetlenül De Viar. - A kisasszony neve Amanda Milkar, néhány éve ismeretlen helyen tartózkodik. Olyan hírek is lábra kaptak, hogy talán... - a férfi az öregre pillantott és halkabban folytatta: - hogy talán már nem is él.

Az öreg azonban mégis meghallotta a lehalkított szavakat is, és élénken csóválta a fejét. No persze, ezt egy apa sohasem hiheti el... Bíznia kell.

Főleg, ha egyebet úgysem tehet.

- A végrendelet egy példányát önnek adjuk. A feladata: találja megAmandát, és adja át neki. Nem kétséges, hogy ha sikerrel jár, uram, Amanda kisasszony hazajön - mondta a közjegyző. - A másik két példány a végrendeletből nálam marad hivatalos letétben. Ha valami történne... - ismét aggodalommal pillantott Milkarra, aki fáradtan becsukta szemét, és most máris halottnak látszott csonttá aszott arcával és fehér bőrével, bár lélegzett, és a műszerek mutatták, hogy még él -, aztán csak egy mozdulatot tett: hát igen, bármikor megtörténhet.

Engem most egy másik apróság érdekelt: mit fizetnek?

Már nyitottam a számat, hogy megérdeklődjem, amikor Milkar, a milliomos kinyitotta a szemét, és egészen érthetően ennyit mondott:

- Ötszázezer frank.

Ez világos beszéd volt - igaz, az összeg hallatán kissé fennakadt a szemem. Félmillió?... Nyeltem egyet. Az összeg hatalmas volt egymagamfajtának, de lehet, hogy annyi vesződségem lesz az üggyel, hogy egyáltalán nem leszek majd túlfizetve... De Viar is mondott valamit, amiből rögtön tudtam: ezek már mindent megbeszéltek korábban egymás között.

- Ötvenezer máris a rendelkezésére áll - egy borítékot tett elém. - A többit siker esetén az irodám fizeti ki önnek. Már letétbe van helyezve, Monti úr.

Kedvelem a tárgyszerű és főleg gyors elintézési módokat.

Olykor meg egyenesen élek-halok az ilyenekért. A boríték meglehetősen vastag volt, és nem kételkedtem benne: pontosan annyi van benne, amennyit említettek. Ez nem a harmadik világ, ahol a csalók, korrupt alakok és szélhámosok egymás sarkát tapossák. Ez Svájc, ahol mindennek rendben kell mennie, és rendben is megy.

- Beszéljen Vernanival. Megvárom odalent a parkolóban - mondta De Viar, és a hangjából arra következtettem, hogy neki is van mondanivalója a számomra. Elváltunk. A végrendeletet gondosan összehajtogatva zakóm belső zsebébe tettem. Az ajtóban a testőr visszaadta a Berettámat. Kimentem a folyosóra, ahol a titkár várakozott. Koromhaja kissé szemébe lógott.

Szemlátomást megviselte gazdája közeli halála.

Egy ablakmélyedésbe húzódva kezdtünk el beszélgetni.

- Úgy tudom, ön adhat nekem felvilágosítást Amanda Milkar kisasszonyról. - Az egészségügyi személyzet sürögni kezdett. Gyógyszereket hoztak. Valaki hangosan sürgette, telefonáljanak már a professzor úrért.

Egyetlen perc alatt bőséges felvilágosítást kaptam a témáról.

- Amanda tizenhat éves koráig a legjobb iskolákban nevelkedett, és ő Milkar csokoládégyáros egyetlen leánya. Az anyja régebben meghalt. A fiatal lány tizenhét éves korában kezdődtek a bajok. Amanda rossztársaságba keveredett, és ki-kimaradozott éjszakára. Gyanús alakok bukkantak fel körülötte. Milkar úr testőröket állított melléje, akik elűzték ezeket a hozományvadász „udvarlókat”, de Amanda fellázadt az apja ellen.

Sohasem tűrte, hogy korlátozzák az akaratát. Egy hajnalon egyszerűen megszökött a Milkar-palotából, és azóta nagyon keveset tudnak felőle. Mióta nagykorú, tulajdonképpen minden kapcsolatot megszakított az apjával, és három évvel ezelőtt teljesen nyoma veszett. Állítólag narkósok, csavargók közé került, először Londonban, majd Amszterdamban és Koppenhágában látták, aztán onnan is eltűnt. A legutolsó, ellenőrizhetetlen hírek szerint Marseille-ben vagy a környékén bukkant fel... - Vernani egy tenyérnyi színes fotót húzott elő, kezembe adta: - Ilyen volt tizenkilenc éves korában. Azóta nincs róla képünk sem. Most huszonkét éves lehet.

Amanda Milkar elég csinos volt. Hosszú, sötét haj, ovális arc, nagy, kifejező szemek. Filmsztár-típus, de hiányzik belőle az a mozgalmasügyesség, ami egy-egy ilyen sztár jelöltnek csak úgy süt a tekintetéből. A lányom lehetne, ha lenne lányom.

A kora szerint legalábbis. Eltettem a képet, és várakozva néztem Vernanira. A gyomorbajos vonások mellett most némi keserűség is ült éles rajzolatú arcán.

- Kár, hogy eltűnt... Most, ha az öregúr... hogy is mondjam csak... eltávozik, az üzleti ügyeket ki veszi át?

- Valami igazgatótanács, amely talán hozzáértőkből áll majd, de nemeléggé viseli majd szívén a Milkar-birodalom ügyeit. Ide igazi örökös kell, aki a saját érdekében néz majd a körmére mindenkinek, aki mindent a kezébe vesz, és úgy intézkedik.

- Nem hiszem, hogy Amanda kisasszony gyanúsan hosszú távollétét arra használta volna fel, hogy a csokoládéipar rejtelmeibe mélyedjen el -jegyeztem meg ironikusan, merthogy arra is képes vagyok, néhanapján.

Vernani nem értékelte szelíd humoromat, csak a fejét csóválta.

- Ha visszajönne, hamar betanítanánk. De az a gyanúm, hogy szegényAmanda már nem is él. Egyszer valaki azt a hírt hozta, hogy Marseille mellett eltemették. Azt beszélték, hogy túladagolta magának a kábítószert.

De az úr persze sohasem hitte el. Mindig azt mondogatta, hogy a lánya egész biztosan él valahol. Azt hiszem, túl későn kezdte el komolyan kerestetni.

- Meg fogom találni - ígértem, bár ott belül voltak kétségeim. Ekkor futva jött egy nővér, és valamit kiáltott.

Minden fehérköpenyes becsődült az intenzív szobába, Milkarhoz. Még a testőrök is a küszöbre álltak. Bepillantottam széles vállaik között. Csak Milkar hófehér arcát láttam, és egy félmeztelen szőrös férfikart, amely ütemesen járt le-fel a mellén. Reanimálják?... Akkor már nem sokáig húzza, vagy éppenséggel vége is már - gondoltam végig sietve a folyosón.

Végső soron nekem mindegy, él-e még, vagy már meghalt az öreg. Az afő, hogy végrendelkezett, és engem is megbízott a nagy munkával. Reméltem, azt, hogy hol kell kezdenem a dolgot, perceken belül megtudom De Viartól.

A lift még várt rám. Beszálltam. Két pasas is állt már ott, az egyik hanyagul magára vetett fehér köpenyben, alatta nem túl elegáns öltönyt viselt. A másik szemébe húzta kalapját, egyik keze zakója zsebében. Először azt hittem, testőrök ezek is, tán éppen Milkar leváltott legénysége. Mögöttem becsukódott a liftajtó. Másokkal ellentétben, nem állok be két idegen pasas közé úgy, hogy háttal forduljak nekik. Ilyet csak az ártatlanok, a mit sem sejtők, a jelentéktelenek tesznek - vagyis akiknek nincs mit veszteniök, vagy nincsenek tudatában a veszélynek.

Az én szakmámban ilyet tenni bizony nem egészséges, ezért én ilyenkor szembe állok a pasasokkal, látszólag gondtalanul, de ugyanakkor erősen figyelek. És persze az én kalapom is mélyen a homlokomba van húzva...

Megéreztem a veszélyt. Alig indult el a lift, a két pasas egyszerre támadott. Nem volt időm csodálkozni sem. Az ösztöneim vezettek.

Védekeztem. Az egyik balról, a másik jobbról jött, felemelt kézzel. Ütöttek...

volna. Kivédtem mindkét csapást, aztán magam is lecsaptam. A jobboldali a bordáimra utazott, szeretett volna néhány erős ütéssel kikészíteni. Talán a pénzemre fájt a foguk? Leütöttem előbb a karját, aztán őt magát is. A homlokára mért tenyeres ütéstől hátranyaklott a feje, nagyot koppant tarkója a fémfalon, és lassan lecsúszott, nyitott szájjal, félig eszméletlenül. Nem volt időm gyönyörködni intelligens arca látványában, mert a baloldali fickó keményebb ellenfélnek bizonyult. Az ő ütéseit kivédve némi lábmunkára is szükségem volt. A szűk helyen nem is tudtam eléggé használni hosszúlábaimat, ezért csak három-négy gyors rúgást helyeztem el pontosan azágyékába, a gyomrába és kissé lejjebb is. Üvöltött - de minek kötött belém?

Szívesen megérdeklődtem volna, mi újság, ám a lift ekkor leért a földszintre, és az ajtó kitárult. Megigazítottam a zakómat...

A széttáruló ajtó előtt a fekete bőrű nővér állt. Rám mosolygott, amikor elkerültük egymást, majd tekintete alább tévedt. A padlón heverő két jajgató pasas látványától kidülledt az amúgy egészen szép szabású és igencsak sötét szeme:

- Jézus Mária! Ezekkel mi történt?

- Úgy vélem, a magaslati levegő árthatott meg nekik. Talán nem bírják a harmadik emeleti légnyomást - kedélyeskedtem, majd egy újabb bátorítómosoly után kisétáltam a hallból. Senki sem állta utamat. A parkolóban előbb megnéztem a kocsimat, rendben volt. Aztán De Viar közjegyzőt kerestem. Megláttam a fejét egy barna Volvóban, a parkoló szélén, díszbokrok közelében. Arra ballagtam.

Egyedül voltunk ott. Közelebb érve csodálkoztam kissé, hogy a közjegyzőnem fordul felém, pedig a nyitott ablakon át hallhatta lépteimet. Ez óvatossá tett. De Viar mereven előre nézett, át a szélvédőn. Senkit sem láttam a környéken.

Kinyitottam a kocsi ajtaját a túloldalon, beültem melléje.

- Itt vagyok, uram. Elmondaná, mit tud Amanda Milkarról...

Egy másodperccel később már tudtam: erre aligha fog sor kerülni. A közjegyző az információit nem fogja többé megosztani senkivel, még velem sem. Mivelhogy két lőtt seb virított véresen a mellén. Egészen közelről, hangtompítós, rövidcsövű fegyverrel intézhették el az ismeretlen tettesek -nem régebben, mint tíz perccel érkezésem előtt.

Nem vesztettem el a fejemet. Ez különben sem szokásom.

Ismét körülnéztem. A környéken senki sem volt. Nem zárhattam ki azt alehetőséget sem, hogy a bokrok között valaki egy videokamerával ügyködik, és az általa készített művészfilmet netán eljuttatja a rendőrségnek is, hogy a nyakamba varrjanak egy helyes kis gyilkosságot.

De Viar két kezében nem volt semmi. Ám a combjai között felfedeztem egy ezüstösen csillogó golyóstollat. Tehát írt valamit, amikor a gyilkos golyók érték? Lebuktam a kocsi padlójára. Kutatásom nem volt hiábavaló.

Jegyzetfüzetből kitépett kis cédula hevert félig az egyik talpa alatt. A lába még nem kezdett el merevedni, amikor felemeltem kissé. A cédulán apróbetűkkel néhány szót láttam. Nem volt időm olvasgatni ebben a kevésséfelemelő társaságban. Zsebre vágtam a cédulát, a kocsimhoz mentem, indultam. De Viar holttestét nem láttam többé.

Amikor kihajtottam a városba vezető útra, a visszapillantó tükörben felbukkant egy piros Mercedes. Perceken belül meggyőződhettem róla, hogy utasai engem követnek.

Mivelhogy nem tágítottak, és bármerre kanyarodtam, makacsul követtek.

Ketten voltak. Ezek azok a percek, amikor mindig sajnálom, hogy nincs egy társam, hogy csak egyedül vagyok.

Most felemelném a kocsi rádiótelefonját - ami mellesleg nincs is -, és közölném társammal, merre járok, mi fenyeget éppen. Ő aztán jönne, és ketten csak elintéznénk valahogy az efféle rosszindulatú alakokat...

Merthogy nem jóban sántikálnak, az biztos. Gyanítottam, ugyanazok lehetnek, akik megölték a közjegyzőt. A másik kettő elém jött az emeletre, hogy útközben intézzenek el.

Sejtettem már, mire fáj a foguk: a végrendeletre. De Viar táskája eltűnt a kocsiból. Nála és nálam volt egy-egy példány.

Ha az övé már nincs is meg - annál többet ér most az, ami nálam van!

Miközben a forgalmas utcákon haladtam, gyakorlatilag még cél nélkül, azon töprengtem, mit tegyek. Nem lenne jó, ha az a papír nálam maradna.

Amanda Milkarnak elég lesz egy másolat is. Az eredetit biztonságos helyen kellene hagynom, mielőtt ezek a mesterlövészek itt a hátam mögött engem is hidegre tesznek...

Békésen ballagtam előttük ötven méterrel, mint egy ártatlan bárányka. De a szemem úgy járt mindenfelé, akár a kaméleoné. Végre megláttam azegyetlen halvány lehetőséget.

Az egyik mellékutcába egy hosszú teherautó fordult volna be, affélekamion. Talán egy címet keresett, ahol kirakodhat?

Lassan fordult, még volt annyi hely előtte, hogy szabálytalanul, jobbról előzve becsúszhattam a kocsimmal, így sem sok hiányzott, hogy a kamion a sarki lámpaoszlophoz lapítson.

Valósággal belőttem magamat a résbe, és gázt adtam.

Egyirányú utca volt, száguldhattam kedvemre. A tükörben láttam, hogy követőim már nem fértek be, ki kellett várniok, míg a kamion végtelenóvatossággal belavírozza magát... A fejleményekre, érthető okok miatt nem vártam. Robogtam három-négy utcával odébb, aztán egy földalatti garázsban hagytam az autót, felsiettem a felszínre. A bankom ott volt száz méterre.

Elvegyültem a járókelők között. Üldözőimet sehol sem láttam már.

Ismerősnek kijáró tisztelettel üdvözöltek:

- Jó napot, Monti úr!...

- Üdvözlet, Monti úr.

Nem igazi „svájci” bank ez, inkább olaszok működtetik, nem szégyellnek délután is nyitva tartani, mint most is.

Szerencsémre. Itt engem mindenki ismer. Már jött is Angelo, a korospáncélterem-őr, a széfek ura, ahogy nevezni szoktam.

- Ciao, Angelo!

- Buon giorno, signor Monti! - Olasz tudásom nem éppen akadémiaiszintű, néhány kikötővárosi csintalan mondatra és kétszáz szükséges szóra korlátozódik. Nekem éppen elég, ha átrándulok a napfényes Itáliába. Angelo kedvel engem.

- Hogy vannak a gyerekek, Angelo?

- Csak megvannak valahogyan, signor Monti - mindig ez a kérdésem, és ez a válasza. Így vagyunk már két éve.

De most komoly a helyzet, és ez egyszer én is.

- Figyeljen ide, Angelo - mondtam franciául, érti ő ezt is. - Az eddigiszéfembe beteszek valamit, hozza a bank kulcsát, legyen szíves. De kérek még egy széfet. Mindjárt aláírom a papírokat, és kifizetem a bérleti díjat egy hónapra előre.

- Parancsoljon, signor Monti - és lementünk az alagsorba. Míg Angelo elintézte a másik széfet, a pult mögött álló xerox-gépen csináltattam egy másolatot Milkar úr végrendeletéről. Az eredetit aztán beraktam az énszéfembe, a másolat a zsebemben maradt. Utána néhány apróságot – vagy ötven dollárt, egy aranygyűrűt és pár régi fotót - áttettem abba az újba, amit Angelo nyitott előzékenyen. Elintéztem a formaságokat, kifizettem ezért az újért is a bérleti díjat. Aztán Angelóra néztem. Csak mi ketten álltunk a mennyezettől padlóig széfekkel teli falak előtt, a megfúrhatatlan acél-betonfalak között. Angelo ősz volt már, pedig alig öregebb nálam.

- Angelo, lehet, hogy legközelebb nem egyedül jövök ide, és az új széfet kell majd kinyitnia.

- Si, signore.

- Ha nem kérdezem meg, mi van a gyerekeivel... ha egy szót sem szólok magához, hívja ki a rendőrséget. Mondja, hogy zsarolók kezébe kerültem, kényszerrel hoztak ide, hogy átadjak nekik egy értékes tárgyat.

Hitetlenül nézett rám. Azt hitte, tréfálok. Merthogy máskor is szokottvicces kedvem lenni... De aztán láthatott valamit a szememben, mert csak bólintott. Én meg kisiettem a bankból. A fenébe is, olyan elégedett vagyok magammal, merthogy én mindenre gondolok előre!... Ha nem lesz ebből bajom, akkor legfeljebb meghívom Angelót munka után egy italra a szemközti bárba, és ennyi. Majd mesél a gyerekeiről - úgy sincs más témája, azt hiszem.

Az új, de valójában semmi értékeset nem tartalmazó széf kulcsát magamnál tartottam. A másikat betettem egy vastag borítékba, megcímeztem saját magamnak, majd ajánlott értéklevélként feladtam a postán a... saját címemre. Tudtam, ezt egyszer kihozza a postás, de mivel aligha leszek otthon, csak értesítést hagy és visszaviszi a hivatalba. Majd személyesen jelentkezhetem érte - ha még élek. Ebben némileg kételkedni kezdtem, De Viar hullája és üldözőim láttán.

Amint így rendeztem folyó ügyeimet, a nálam lévő nem kis mennyiségűkészpénzzel a zsebemben szerfölött magabiztosan léptem ki az utcára.

Üldözőim nem voltak a láthatáron. Még majdhogynem fütyürészni is voltkedvem. Leültem egy parkban, elővontam a halott közjegyző talpa alatt talált cédulát.

De Viar keze írásával mindössze néhány szót olvashattam rajta:

Marseille - Garde-sur Mer Le Desert - Pierre MélierEz az utolsó igen rejtélyesnek tetszett. Négy egymást keresztező vonal, kettő-kettő párhuzamosan - mi a fene lehet ez? A másik kettő sem volt sokkal világosabb. Őszintén szólva, csak a Marseille városnév látszott érthetőnek.

Úgy képzeltem: a közjegyző elég rendszerető ember volt (máskülönben sohasem lett volna belőle szakmája nyilván jeles képviselője és milliomosok bizalmasa), és amíg odalent a kocsiban rám várakozott, próbálta összeszedni a gondolatait. Pontokba is szedte volna, mit akar nekem mondani.

A Garde-sur-Mer valami helységnév lehetett, a Le Desert is, vagy más?

Fogalmam sem volt róla. A Pierre Mélier egy pasas - de hol található, netán éppen ebben a Desertben, vagyis a sivatagban? Így töprengtem egy darabig, aztán a délutáni nap még mindig erős fényében beugrottam egykönyvesboltba. Vettem egy francia autóstérképet meg egy Marseilles-i útikönyvet. A híres kikötővárosban régebben többször is megfordultam, de azért nem árt egy kis nyomtatott szó, gondoltam. Visszamentem a parkba. Le Desert valóban egy kis helység valahol Grenoble környékén. Ha innen indulok Marseille-ba, majdnem útba esik. Kár lenne kihagyni, döntöttem el.

Indulás előtt nem ártott hazanézni. Az irodámat ugyan bezártam, de azüzenetrögzítőmre rá kellett mondanom néhány szót, hogy az esetlegesügyfelek tudják, meddig nem számíthatnak rám. E célból „haza” is hajtottam.

Nem vagyok kezdő, tehát nem álltam meg éppen a ház előtt. Először elhajtottam előtte. A piros Mercedes ott állt, szemben, benne az egyik pasas.

Körülbelül száz méterrel távolabb álltam meg, és gyalogszerrel jöttem vissza. Mivel a nap a hátamat világította meg, nem láthatták az arcomat.

Elég sokan járkáltak az utcákon. Beléptem egy presszóba, az üvegen átnéztem őket. A sofőrülésben egy durvaarcú, huszonéves bandita ült – azt hiszem, ez a legmegfelelőbb kifejezés.

Pontosan olyan volt, mint a filmekben a rosszarcúak. A másikra sem kellett sokáig várnom. Vagy tíz perc múlva jött ki a kapu alól. Képzelem, hogy egy darabig csöngetett, aztán talán feltörte a zárat is, és behatolt az irodába? Tán otthagyott valamilyen fenyegető levélkét is, aligha illatosat...

Ezek, illetve akik megbízták őket, mindenáron azt akarják, szálljak ki az ügyből. A háttérben álló urak biztosan nagyon gazdagok, ha négy ilyen alakot tartanak. (Gondoltam a liftben „megismert” kettőre is.) Persze, nincs kizárva, hogy többen is vannak. Mi bajuk volt Milkarral? Vagy nem is vele, hanem Amandával? A lány miatt még nekem is némi bajom esik, sejtettem, és aligha úszom meg apró horzsolásokkal.

Vártam. A két pasas tanácskozott, aztán tétován elhajtottak. Nem érdekelt, hová mennek, nem mentem utánuk.

Reméltem, egyelőre lezárják az ügyet. Jelentik, ahová kell, hogy Daniel Montinak nyoma veszett. Ha senki más nem tud Marseille-ről, akkor ottnyugtom lesz, legalábbis talán ezektől.

Már majdnem lement a nap, amikor kihajtottam a sztrádára. A határ nemvolt messze. Bekapcsoltam a rádiót, Mozartot játszottak – mostanában folyton az megy minden adón -, és fütyörésztem a dallamot. Egyszervéletlenül a tükörbe pillantottam -, és mit láttak szemeim?

A piros Mercedes jött mögöttem kitartóan.

Nem mondhatom, hogy kitörő örömmel fogadtam az újabb díszkíséretet.

Sejtettem: ezek kimentek a város nyugati végére, leálltak lesben a sztráda elején, és vártak. Ha tudom, vagy sejtem, mit terveznek, bérelek egy kocsit, és azzal megyek. De mögöttük jártam egy lépéssel, és ez haragot szült bennem.

Tudtam, ez a harag felnő majd egyszer - talán órákon belül, és akkor lekell számolnom ezekkel az alakokkal. De előbb még jobb lenne megtudni, kik küldték őket a nyakamra?

Nem valószínű, hogy elállták a város összes kijáratát, és legalább harmincan fenik rám a fogukat. Csak ezek ketten lehetnek, és tudták, hogy erre fogok menni. De kitől?...

Volt egy gyanúm. Csak egy embernek említettem ma délután Marseillenevét. Megálltam a legközelebbi kútnál, tankolni. A piros Mercedes vagy száz méterrel odébb várakozott a leállósávban, nem jött közelebb. Felhívtam a Szent Erzsébet Kórházat, és Monsieur Vernanit kértem. Az ápolónő megjegyezte:

- Aligha tud önnel beszélni. Volt egy kis... hm... balesete.

- Két úriemberrel találkozott a folyosón - segítettem nagy empátiával.

(Ismertem már az első emeleti viszonyokat.)- Nem tudjuk. Véresre verve találtuk meg egy félreeső helyen.

- Értem, kedves nővér. Milkar úr hogy érzi magát?

Azt hiszem, a fekete bőrű ápolónővel beszéltem, és ő is sejtette, kivagyok. Azért is osztotta meg velem a híreit. A hangja most szomorúra változott:

- Milkar úr egy órával ezelőtt meghalt.

- Sajnálom... De neki talán jobb így. Viszontlátásra és köszönet - letettem a kagylót. Szóval két pribék elkapta Vernanit is, és kiverték belőle, hogy nekem Marseille-t adta meg úti célul. Nem lesz ez könnyű vállalkozás, de a félmilliót nem adják ingyen - füstölögtem magamban, visszaülve a kocsiba.

Kilőttem a határ felé...

...Már jól benne jártam Franciaországban, amikor a piros kocsi még mindig ott jött mögöttem. Úgy tettem, mintha nem látnám, és nem is érdekelne. De csak a sötétedésre vártam. A szürkület őket is nyugtalanította, ahogy sötétedett, úgy mind közelebb zárkóztak fel. Én meg csak arra vártam, hogy egy nagyobb városhoz közeledjünk, és akkor úgyis megsűrűsödik a forgalom. Nem tudják majd messziről megkülönböztetni a hátsó helyzet jelzőlámpáimat, ha belekeveredem az idegen autók közé, reméltem.

És nem is tévedtem. Számításom bevált. Már leszállt a sötét éj, mikor Grenoble közelébe értünk. Mind több kocsi tűnt fel, cikáztam közöttük, figyeltem a tükörből, ahogyan ezek kétségbeesetten keresnek, és próbálnak követni. Aztán megláttam a városba vezető északi lejárót, úgy tettem, mintha egyenesen mennék tovább a többi kocsi mögött. A döntő pillanatban lekapcsoltam a kocsi fényeit, és kihúztam jobbra.

Nem sok hiányzott, hogy összekoccanjak egy előttem haladó és váratlanul fékező alakkal, aki aligha volt tudatában annak, ami a háta mögött lejátszódott. Tökéletes sötétségben vezettem pár száz métert a lekanyarodó sávon, nem volt ez veszélytelen akció. Csak valamivel távolabb gyújtottam ismét fényt.

Zavartalanul leértem a városba, nem követtek.

Az első utamba kerülő szállodába mentem, saját nevemen jelentkeztem be, kivettem egy szobát, ki is fizettem, otthagytam a kocsimat a parkolóban.

Természetesen nem aludtam ott, elmentem gyalog egy másikba. Este kilencfelé járt az idő.

Telefonon lefoglaltam egy másik autót egy kölcsönzőben, mondtam, reggel nyolckor megyek érte. Aztán egészségesen aludtam egész éjjel.

Hiába, sokfelé megfordultam az elmúlt két évtizedben, három földrészen vívtam nagy harcokat és kisebb csetepatékat. Hogy harcban állok, az nem űzi el az álmot a szememről.