Nemere István

VATIKÁNI KRIMIK -
Bűntények a kereszt jegyében

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-754-8

MOBI ISBN 978-963-387-755-5

TARTALOM

BEVEZETŐ

A KEZDET KEZDETE

KELL MÁR AZ ERŐ...!

A POKLOK BUGYRÁBAN

JOHANNÁRÓL

ELÁTKOZOTT PÁPÁK

A SÖTÉTSÉG MÉLYÉN

KÖZÉPKORI JÁTÉKOK

A GYÖNYÖR ÉS A HALÁL ORGIÁJA

A KIS ÁLLAM NAGY VEZETŐI

GYILKOSSÁG A VATIKÁNBAN

EGY SIKERTELEN VATIKÁNI  MERÉNYLET RÖVID TÖRTÉNETE

FELHASZNÁLT IRODALOM

A KÖNYVBEN SZEREPLŐ PÁPÁK SORRENDBEN

Bevezető

Egyedülálló művet tart a kezében a Tisztelt Olvasó. Ilyen könyv még soha sem jelent meg magyar nyelven. Maga a téma is valószínűleg sokak számára igazi szentségtörés. De tévednek azok, akik a kereszténység ócsárlását látják benne. Ez a könyv hús-vér emberekről szól, akik pápának választatták meg magukat és a tömegek legszentebb érzéseit kihasználva önös, hatalmi érdekeik jegyében akár gyilkoltak is. A hivatalos krónikák a pápák rémtetteiről általában mélyen hallgatnak, ezért a szerző a pápaság csaknem kétezer éves történetéből elsősorban a fekete oldalakat emeli ki és mutatja be. Olvassák ezt a sajátos válogatást történelemkönyvként, hiszen a hitnek, a katolikus hitnek a szó szoros és átvitt értelemben sincs semmi köze az itt leírtakhoz. A kötet ilyen megfontolásból idézi fel azokat a pápákat, akik hatalomra kerülésük érdekében bármit megtettek, akár saját kezűleg ölték meg elődjüket. Akik szexuális orgiákban tombolták ki magukat, akik vérfertőző kapcsolatban éltek, akik összeesküdtek, gyilkoltak, akik minden vetélytársukat megsemmisítették, illetve olyan pápákat is, akik komolyan vették szent hivatásukat, valamint kötelezettségeiket, és emiatt az életükkel kellett fizetniük, vagy megkísérelték tőlük elvenni azt. Nemere István nagy tárgyi tudással, számos forrást elemezve, többéves kutatómunka során szerzett biztonsággal vezet minket a Vatikán máig oly sok titkot rejtő falai között. Ott, ahol nemcsak a „sötét középkorban", hanem még a huszadik században is előfordultak bűntények. A könyv nem a kereszténység s még kevésbé a hívő emberek ellen szól. Éppen ellenkezőleg, azokat állítja pellengérre, akik nem jézus nemes eszméiért éltek, hanem ezeket felhasználva világi érdekekért, a pénzért, a hatalomért ármánykodtak és gyilkoltak.
Így kerül megfelelő súly a mérleg másik serpenyőjébe, és ily módon az árnyékhoz hasonlatos bűn még jobban kiemeli a lelki magasztosság szikrázó fényét.

E sok rokonnak tíz pápaság sem lenne elegendő.
/Boccaccio/

Senki sem szabadít meg engem ettől a féktelen paptól?
/II. Henrik (1154-1189)/

Tradíció: a tradíció én vagyok.
/IX. Pius pápa/

Semmi sem található e világon, ami magasztosabb volna a papoknál és fennköltebb a püspököknél.
/Milánói Ambrosius/

Tegyetek meg Róma püspökévé, és holnapra keresztény leszek.
/Praetextatus/

Ha a császár keresztény, a pokolbéli ördög is az.
/Egy bostoni prédikátor/

Kérjük hát Istentől legfőbb jóságát, hogy reformálja meg az egyházat, amely kezdeti tökéletességéhez képest kifordult sarkaiból.

/John Wycliff: Lollard-következtetések, 1394/

Az úr nem karddal és pajzzsal kezdett munkálkodni egyházáért, ...hanem nyomtatással, írással és olvasással... Ahány nyomda van a világon, annyi erőd áll szemben a magas Angyalvárral, így hát a pápának kell elpusztítania a tudást és a nyomdákat, vagy pedig a nyomtatás végül megdönti uralmát.

/John Foxe (1516-1587)/

A kezdet kezdete - Szent Péter - I. Leó (- 461)

A kereszténység az üldöztetéseken át edződött meg. Kezdetben csak hívek voltak. Jézus ugyan - talán akarata ellenére - már kiválasztott olyan személyeket, akik követték őt, és akik a kereszthalála után bizonyos értelemben „főpappá" lettek- de persze ezt nem szabad szó szerint értelmeznünk. Akkoriban Jézus legfőbb tanítványai semmiféle valós világi hatalommal nem rendelkeztek. Csupán annyi szólt a javukra és az adott számukra erkölcsi tekintélyt, hogy közvetlenül a forrásból ittak - vagyis magától Jézustól hallották az igét és így közelebb voltak a kereszténység kútfőjéhez, mint azok, akik jézusról és tanairól csupán hallomásból, még később pedig már csak írásban értesülhettek.
A tanítványok maguk is jobbára vértanúkká váltak. Szerencsétlenségükre Jézus eljövetele és a kereszténység kialakulása éppen egybeesett Róma történelmének legsötétebb korszakával, amikor pszichopata tömeggyilkosok, eszelős diktátorok és degenerált alakok váltogatták egymást a trónon. A keresztények- ezek a szelíd, de nyugtalanító módon újfajta hit hordozói - tehát e történelmi környezetben tökéletes bűnbakokká váltak évtizedeken, sőt századokon keresztül.
Tőlük ugyanis nem kellett félni, hogy fegyverrel kelnek fel. Halálra ők nem halállal válaszoltak. A gonosztetteket nem torolták meg - akkor még nem!- és ezért aztán tökéletes üldözendők voltak. Büntetlenül lehetett bosszút állni rajtuk az el sem követett bűnökért, és még büntetlenebbül lehetett őket áldozati bárányként odalökni mások elé. Ez a recept Rómában sokáig jól bevált.
De mi nem annyira a külső világ által a keresztények ellen elkövetett bűnökkel kívánunk foglalkozni. Sokkal inkább azzal, mi és hogyan történt a keresztény egyház világán belül?
Amikor hat és fél évtizeddel Jézus születése, és alig több mint harminc évvel halála után Szent Pétert is ugyanaz a sors érte el - Rómában, Néró cirkuszában, a mai Vatikán területén keresztre feszítették -, még senki sem tudta, mit is jelent a szó: pápa. Akkor még a ma ismert fogalom nem is létezett, legfeljebb a görög nyelvben, mint papa, apa fordult elő, és ha használták, csak ebben a családi, magánéleti értelmében tették azt. Püspökök sem voltak, és a keresztény egyház szervezetét még ki sem gondolták. Még csak lappangó, Jézus tanait követő csoportok léteztek, amelyeket éppen olyan laza szálak kapcsoltak egybe, mint ezerkilencszáz évvel később a még ellenzékben lévő, föld alatt tevékenykedő bolsevik szervezeteket. Ezek az „őskeresztény sejtek" egymásról is alig tudtak, csak néhányan ismerték a hozzájuk vezető utat. Ám lassan, de kitartóan egyre jobban nőttek a csoportok és a három világrészre kiterjedő római birodalom mind újabb és újabb városaiban ütötték fel a fejüket. Ezenközben persze az államhatalom üldözte őket Már Kr.e.70 körül nem csak a júdeai felkelést bosszulták meg rajtuk, hanem - a római, hagyományos, Mózes-hitű zsidóság nyomására - azért is fizetniük kellett, mert ugyanabból a törzsből új ágat hajtottak. Mert nem tartották be a régi zsidó hagyományokat, sőt (borzalmas még kimondani is! - ájuldoztak az ortodoxok) egészen újfajta gondolkodást, szabályokat, alapeszméket hirdettek!
Így hát a keresztényeknek egyszerre több ellenségük is volt, és mindegyik ott ütött rajtuk, ahol csak tudott.
Alig telt el száz év, már ezen új egyház kebelén belül is elkezdődött az ellenségeskedés. Elméleti problémák támadtak, vagyis a hit egyes tételeit néhányan másképpen magyarázták, mást vártak el a hívektől. Másféle gondolkodást, egyben másféle magatartást.
Említettük, nem volt még pápa, ebben az egyházban tulajdonképpen nem volt „fej", nem volt parancsoló személy. Nem volt, aki eldöntse a vitákat. Némely vidéken vagy városban élt egy-egy idősebb, tekintélyesebb keresztény, ilyen esetekben ő döntött. És mivel a birodalom központja Róma volt, és Szent Péter, az első apostol is ott halt meg, így hallgatólagosan bizonyos vitás ügyekben máshol is tisztelték, figyelembe vették a római püspök döntését. De ez a szemlélet korántsem volt általános és a vidéki, távolabbi tartományokban élő keresztények számára e kialakulóban lévő „jogkör" egyáltalán nem tűnt megalapozottnak. Különösen az észak-afrikai római - tehát lényegében európai származású - kolóniák lakói nem tekintették elfogadhatónak ezt a viszonyt.
A birodalomba Kr.e. 140 körül Keletről mindenféle fura szekta nyomult be és újfajta elveikkel a keresztények egy részét is elkábították. Olyan társaság is akadt, amely félig-meddig elismerte Jézus Krisztust és tanait, mégis azt állította, hogy a világot nem Isten, hanem az angyalok teremtették. Mások Jézus félig földi származásába kapaszkodtak bele. Volt, aki azt hirdette, hogy Mária férje, József az ács nemzette Jézust is, így tehát hozzá nincs is köze Istennek, hiszen végül is földi ember volt ő teljesen... Az egyes szekták a többieket természetesen kiátkozták, a Sátán fiainak-lányainak tartották őket. Ráadásul már ekkor beindult a különbségek hangsúlyozása a Keletrómai és a Nyugatrómai Birodalomban élő hívek között, pedig a két terület hivatalosan még nem is szakadt el egyipástól.
De térjünk vissza a főpapokhoz. Az episzkopális, vagyis „püspöki" egyház kialakulása már megindult, zajlott, csak még a benne élők sem voltak tudatában ennek. Az egyházi közösségeknek szükségük volt irányító személyre, és eltartott néhány száz évig, míg kialakult az a vélemény, hogy a nyájak „pásztorai" fölé is kell egy főpásztor. A vitás ügyekben a már említett geopolitikai és gyakorlati okok miatt a római püspök, vagyis az ottani keresztények feje tartotta magát döntőbírónak, hitbeli kérdésekben pedig ő rendelhette el a papok gyűlését, szinódusát, vagyis a zsinatot. Legalábbis ezt állította a mindenkori római püspök, míg a többiek - különösen a tőle távol, Egyiptomban, Galliában, Hispániában, Görögországban élő keresztény gyülekezetek - számára ez egyáltalán nem volt oly természetes és magától értetődő dolog.
Mivel a birodalomban eközben folytak a keresztényüldözések, megesett gyakorta, hogy egy-egy város vagy tartomány szinte egész keresztény népességét kiirtották. Az már szinte közhely, hogy az arénákban a kiéheztetett vadállatok elé vetették őket. A galliai Lyon városában Kr.e.177-ben már nem elégedtek meg azzal, hogy a keresztényeket kitiltották a piacokról és a fürdőkből. Egy napon minden keresztényt összefogdostak, és rettenetesen megkínoztak, beleértve a nőket és a gyerekeket is. Így kényszerítették őket arra, hogy „beismerjék": olyan orgiákban vettek részt, ahol csecsemőket öltek, sőt meg is ették őket. Püspökük is kazamatában lelte halálát, akik pedig túlélték a kínzásokat, azokat a csőcselék nagy örömére élve elégették. A tömeg természetesen elhitte, hogy a keresztény vallás olyan szekta, amely gyermekeket eszik...
Talán mondani sem kell, hogy egy-egy ilyen esemény a kérdéses vidéken évtizedekre visszavetette a hit terjedését.
Később, úgy Kr.e. 200 körül, már gyakran megesett, hogy vitás ügyekben az egyházon belül a hívők vagy a „vidéki" püspökök Rómához fordultak döntésért. Lassan és nagyon észrevétlenül kezdett kialakulni és meggyökeresedni az a szokás, hogy a dolgok Rómában dőlnek el. Mivel oly sok száz éven keresztül a birodalom ügyeit is itt, ebben a városban intézték, így e folyamaton ez a régi reflex is sokat lendített - mármint a mindenkori római püspök szemszögéből nézve. Bárki is töltötte be ezt a posztot az első századok során, nyilván jólesett neki a bizalom effajta megnyilvánulása, és a jobb érzésűek kezdetben igyekeztek is nagyobb tudásra, mélyebb hitre szert tenni, hogy minél jobban megfeleljenek a sokszor igen bonyolult kérdések eldöntését igénylő feladatoknak.
De ez nem ment sem könnyen, sem pedig gyorsan. Óriási akadályok voltak, amelyek egy része földrajzi értelemben a mai napig fennmaradt. A keletiek - görögföldiek, kis-ázsiaiak például - maradéktalanul soha nem fogadták el, hogy a római püspök bármiben is felettük állna, állhatna. „Inkább Istennek engedelmeskedünk, mintsem egy embernek" jelentették ki az Efezoszban gyűlésező keleti püspökök. Innen már egyenes út vezetett a keleti szertartásokig, a görög nyelvű, majd végül az orosz földre és a Balkánra is kiterjedt, máig létező nagy, exbizánci egyházhoz.
Kallisztosz (Callistus, Kalixt) volt az első olyan római püspök, akinek már komoly gondjai támadtak a római eretnekekkel, elszakadókkal, idegen eszméket (is) hirdető keresztényekkel Az élete nem bővelkedett vidám fordulatokban és a boldogság, mint olyan, igazából sohasem találta meg őt. E költői szavakat kissé emberibb nyelvre fordítva jegyezzük meg: Kallisztosz fiatal éveiben korának egyik gazdasági csalója volt. Igen, ilyen már a római birodalomban is előfordult. A volt rabszolga később ügyes szélhámossá vált, ám egyszer lebukott és egy Szardínia szigeti kőbányába száműzték, ahonnan igen kalandos úton-módon jutott vissza Rómába. Ott nagy hatással volt egyik elődjére és a végén annyira „bedolgozta magát" a vallási körökbe, hogy hamarosan a püspök tanácsadója lett, majd annak halála után őt választották meg utódjául a hívek. Egy hivatalosnak tetsző pápai életrajzgyűjteményben az első ügyet úgy kerülik meg az avatott „történetírók", hogy körülírják a dolgot: „szerencsétlen üzletek után kereszténység vádjával került a szörnyű szardíniai bányákba", ami azért nem egészen így volt. Tekintve, hogy elsikkasztotta a rá bízott pénzt...
Mivel az életben sokat tapasztalt, így Kallisztosz megbocsátóbb volt mások vétkei és „bűnei" iránt. Olyannyira nem volt ortodox, hogy azt hirdette: meg lehet bocsátani még a gyilkosoknak, istentagadóknak, házasságtörőknek is, ha megfelelő mértékű bűnbocsánatot, vezeklést gyakorolnak. No, ez már nem tetszett a többi hívőnek. Az sem, hogy kijelentette: ezentúl az özvegy nők is férjhez mehetnek. E tétele valóságos eretnekségnek számított akkoriban, hiszen a hívők azt vallották, hogy az egyszer megkötött házasságot még a halál sem bonthatja fel. Kallisztosz erről másképpen vélekedett, amivel olyan botrányt okozott, hogy az egyet nem értő hívek ellenpápát választottak helyette.
Nem csoda, hogy sokan fellázadtak ellene. Élete végét is ez okozta. Felháborodott hittársai először egy emeleti ablakból dobták ki, de ezt még megúszta. Akkor egy közeli kúthoz hurcolták, abba dobták és nagy köveket hajigáltak utána. Ezt már nem élte túl. A sajátos „hitvita" után maradék hívei kiszedték holttestét és a Tiberisen túli városrész (ma: Trastevere) általa alapított és felszentelt új temetőjében helyezték el.
Mellesleg: az elvei és személye ellenében megválasztott ellenpápa - vagyis akkor még ellenpüspök! - is osztozott Kallisztosz sorsában, ugyanis a római katonák őt is bányamunkára hurcolták el. Így szakadt vége a kereszténység egyik első hitvitájának.
Mindezen szembenállások ellenére az nem állítható, hogy a keresztények többsége akkoriban nagyon erősen hitt volna - már olyan értelemben, hogy hitéért az életét is odaadta volna. Mellesleg az emberek többsége sohasem volt ilyen. A 250-es év táján a birodalomban megerősödtek az üldözések és elrendelték, hogy mindenütt, még a legtávolabbi kicsiny falvakban is, valamennyi állampolgár jelenjen meg egy „igazolóbizottság" előtt (lám, a rómaiak mennyi mindenben voltak elsők!), ahol is hitelt érdemlően bizonyítani kellett, hogy csak és kizárólag a római állam által elismert istenekben hisz, nekik áldoz, más tanok nem fertőzték meg a lelkét. És azt kell mondani, hogy a keresztények, életüket féltve, ekkor sorra járultak a bizottság elé. Bizony még püspökök (!) is megtagadták ott Jézus Krisztust és az egyetlen Istenbe vetett hitüket. De azért akadt egy maroknyi igaz keresztény, köztük Róma akkori püspöke, vagyis Fábián „pápa", aki inkább a halált választotta.
Aztán a rendeletet kiagyaló akkori vérszomjas császár is elesett valahol a harcmezőkön és ismét békésebb évek következtek. Így egy kis ideig senki sem üldözte kifejezetten a keresztényeket. Akik között rögtön fel is lángolt az újabb vita: hogyan bánjanak azokkal, kik a bajban megtagadták a hitet és az egyházat? Bár az „egyház" még mindig nem létezett szervezett, intézményes formában, mégis a közösség tagjai nem viseltettek semlegesen azok iránt, akik megtagadták, vagy egyenesen elárulták hitüket. Sokáig nem is választottak pápát, így a római püspökséget - ma úgy mondanánk szóvivőként - Nováciánusz képviselte. Ő igen művelt és rokonszenves ember volt és joggal számított rá, hogy amikor majd ismét elég hívő gyűlik össze, őt választják meg püspöknek. De inkább a mindenkinek megbocsátó, szelíd szavú Kornélra hallgattak, aki elnézte volna a bajban magukat mentők vétkét is. Nováciánusz ezen úgy felháborodott, hogy gyorsan keresett magának három - alkoholszeretetéről híres - dél-itáliai püspököt. Őket alaposan leitatta, mire a püspökök ellenállás nélkül, mondhatni „közfelkiáltással" cselekedtek. Nováciánusz velük választatta meg magát pápának. Így aztán Rómában, nem sokkal az előző válsághelyzet után ismét kialakult egy újabb, és beindult a keresztény híveket szétszaggató, választásra kényszerítő tragikus versengő „játék". Az egyház egyébként később Nováciánuszt is pápának ismerte el, időrendben Kornél után.
Ugorjunk most nagyot az időben. A még hátralévő fél évszázad alatt sok üldöztetésben volt része a kereszténységnek, de aztán békésebb idők következtek. Mondhatnánk úgy is, hogy oly sok szenvedés után felvirradt a napjuk. Lassan, szinte észrevétlenül beindul az intézményesülés folyamata. Constantinus császár megtér, elismeri a kereszténységet a birodalom államvallásának, végül is e vallás elveit választotta politikája eszközének. Kialakítja azt a papságra nézve roppant kedvező rendszert, ahol az egyházi személyek nem vonhatók felelősségre a polgári törvények, az igazságszolgáltatás által. Nagy birtokokat és ingatlanokat juttat a keresztény egyháznak, és felmenti az egyházi szervezeteket az adózás alól. Ez azután több mint ezer évig így is maradt a legtöbb (európai) országban és nem csak ott. A császár 324-ben a római püspöknek adományozza második felesége, Fausta házát - ez az a bizonyos Lateráni-palota, amely aztán majdnem ezer éven (!) keresztül szolgál a pápák székhelyeként, otthonaként. Ebben az időszakban kezdik lerombolni a régi római istenek szentélyeit, köveikből keresztény templomok épülnek, az első éppen ott, ahol Péter apostolt keresztre feszítették, vagyis a Vaticanus dombján.
Kis szépséghibája a nagy császári tettnek, hogy maga Constantinus életében soha nem vette fel a kereszténységet. Legfeljebb élete utolsó perceiben tért meg - állítólag -, de előtte azért gondosan kiirtotta az esetleges riválisokat, nem feledkezve meg saját gyermekéről és feleségéről sem, akiket szintén halálra ítéltetett. Az már csak hab a tortán, hogy azt a püspököt, aki a halálos ágyon megtérítette a császárt, nem sokkal később a zsinat eretnekség miatt kiközösítette a keresztény egyházból...
Meglehetősen köztudott az is, hogy a pápaság kezdeti időszakában sem számított ritka dolognak az okmányhamisítás. Maga a pápai hivatal is alkalmazta ezt a módszert. Jóval Constantinus halála után például elterjesztették azt a legendát, hogy a „megtért" római császár leprát kapott, de a keresztény hit erejével sikerült őt ebből kigyógyítani (amely kórból, igazából még ma sem tudunk teljesen meggyógyítani senkit), és ekkor átadta a hatalmat Róma püspökének. Amiből persze egy szó sem volt igaz, vagy legalábbis nem így történt a dolog. Ennek ellenére, valamikor a VII. vagy VIII. században, hamisítottak egy e történetet dokumentáló iratot a Lateráni-palotában és azt igazként óhajtották elfogadtatni a világgal. Ez lett volna a híres-hírhedt „Constantinus adományozása", amit állítólag a császár saját kezűleg vetett papiruszra ékes latin nyelven. Később még írunk majd e nevezetes irat keletkezésének körülményeiről.
Ismét ugorjunk egy kicsit az időben és nézzük meg, mi történt a 366-os év előtt, alatt és után. Jó szokásukhoz híven, ekkortájt sem tudtak megegyezni a hívek abban, hogy két jelölt közül kit is válasszanak pápának. Megunván a huzavonát, az akkori római császár beleszólt az ügybe és azt javasolta - mi több, finoman parancsolta -, hogy a két jelölt egyszerre legyen püspök. A szembenálló két tábor képviselői azonban hajba kaptak és végül az egyik jelöltet elűzték, de a testvérharc miatt a másik is „elvesztette az arcát".
Ekkor meglehetősen viharos és véres püspökválasztás zajlott le. Igen, ilyenek is voltak. Az előző püspökök párthívei tovább folytatták a harcot, de választottjuk nem tetszett mindenkinek. Ezért az ellentábor még ugyanazon a napon, 366 októberében Damasust választotta meg. O szélsőségesen megalkuvó, mindenkinek tetszeni akaró, már nem fiatal, közel hatvanéves férfiú volt. Akinek mellesleg az apja is keresztény pap volt már... És ezen kéretik nem csodálkozni. Szent Péter is nős volt, számos más egyházi személynek volt felesége az egyház első évszázadaiban. A papi nőtlenség fogalma, mint feltétel e hivatal betöltésénél, évszázadokon át fel sem merült. A püspökök gyerekeket neveltek és ez hasonlóan működött, ahogyan manapság egyes protestáns egyházak papjai esetében. A cölibátus intézményes követelése, majd kikényszerítése és konok megtartása a későbbi idők egyik velejárója volt.
Nos, visszatérve Damasusra, az őt ellenző hívek az ő megválasztásával egy időben, a város egy másik templomában korosodó ellenjelöltjüket kiáltották ki az egyház vezetőjének. Mondani sem kell, hogy az akkor már igen számos római keresztény népesség hamarosan vitába keveredett, és a két püspök hívei szabályosan megütköztek egymással. Jobb híján ezt az eseményt ahhoz tudjuk hasonlítani, mint amikor manapság két rivális futballcsapat szurkolótábora egymást heccelve, sőt a rendőrséggel is összecsapva, randalírozva garázdálkodik az utcákon. Csak hát az akkori római eset ennél azért véresebb volt: a majd egy hónapig tartó, nap mint nap megújuló utcai harcokban közel százharmincan vesztették életüket!
A küzdelem hevességét jól jellemzi az az eset is, amikor a „Damasus-rajongók egy csoportja" megtámadta az ellentábor püspökének templomát. Az ajtót szekercékkel betörték, majd égő rongyokat dobáltak szét, hogy felgyújtsák a szentélyt. Néhányan a vetélytárs ott-tartózkodó hívei közül menekülni próbáltak a füst elől. Őket (néhány tizet) kapásból lemészárolták a másik püspököt támogató „hittestvérek". Mivel ezt látva a többiek jól bezárkóztak a füst és a kardok elől a templom belsejében, Damasus „lovagjai" kívülről felmásztak a szentélyre, majd megbontották a tetőt, és cserepekkel bombázták az alant lapuló keresztényeket - gondolom, jézus minél nagyobb dicsőségére...
Az akkori karhatalom csak másnap állította helyre a rendet, a halottakat eltemették, de az ellentétek még legalább egy évig ki-kitörtek. Becsületére legyen mondva a hivatalos pápai krónikáknak - amelyek jóval több halottat ismernek be, mint ahányról mi fentebb írtunk-, ez az eset nem tartozik azok közé, amelyeket az egyház valaha is eltitkolt volna.
De evezzük most sokkal békésebbnek tűnő, ám lehet hogy egyeseknek még ennél is zavarosabbnak tetsző vizekre. Hitték volna, hogy a papok már akkoriban is különös vonzerőt gyakorolták a nőkre? Sok dámát nyilván már kétezer évvel ezelőtt is feltüzelt, hogy a nemi élettől tartózkodó - vagy magát olyannak mutató -, esetleg igazi szűz férfiakkal kerülhet kapcsolatba. Ezért bizony már Szent Jeromos is megbélyegezte a római klérust, és imigyen jellemezte őket: „Volt közöttük sok olyan, aki csupán azért lett pap és diakónus, hogy könnyen férkőzhessen a hölgyek közelébe" (!).
Nos, efféle véres rendzavarások után, és ilyen laza erkölcsi viszonyok közepette kellett Damasusnak gyakorolnia a római püspök hatalmát. Ráadásul a nem is oly régi világ hatalmas fordulatot vett - a nemrég még üldözött keresztény egyház mellett most már maga a császárság és annak fegyveres ereje állt ki. Nem csoda hát, hogy mindezek sok ellenséget szereztek Damasusnak. Rengeteg embert például teljesen megzavartak az események. Az pedig, hogy a keresztények egymás vérét is ontották, másokat feloldozhatatlan lelkiismereti válságba sodort.
Mindenesetre az új „világ"-rend töretlenül kezdett kialakulni: a papság teljes mértékben csak saját püspökeinek hatalma alá tartozott. A világi erő, vagyis mai kifejezéssel a polgári, közigazgatási és egyéb hivatalos szervek és azok vezetői pedig csak abban segítettek a püspöknek, hogy az általa hozott ítéletek végrehajtassanak. Az új helyzetet felismerő Damasus főpapi minőségében igyekezett is ezt a körülményt kellőképpen kihasználni. Ténykedése során elég sokat épített és bár próbálta az egyház hatalmát kiterjeszteni néhány szektára is, jobbára a békés szervezés volt a kedvenc foglalatossága. Ő rendelte meg Szent Jeromostól az összes addig keletkezett latin nyelvű Biblia-fordítás ellenőrzését. E munka eredményéből alakult ki a máig is érvényes Vulgata, vagyis a (jó értelemben vett) vulgáris, azaz a leginkább elterjedt, legnagyobb közismertséget élvező fordítási változat. Húsz évig dolgozott azért, hogy feledtesse a választása körül kirobbant zavargások véres napjainak az emlékét; és pápaságának időszaka valóban pozitív eredménnyel zárult. De azért ez nem indokolja azt, hogy elfeledjük: emberek vérét ontották ki a magasabb eszmék nevében - hamis, sanda okokból.
Aztán eljött az ideje annak is, hogy a római püspököt szerte a világon a többi püspök feljebbvalójának ismerjék el. A később szentté avatott Siricius volt az első, aki nyíltan tudomására hozta püspöktársainak: vége azoknak az időknek, amikor csak az ő jóakaratukon múlott, hogy elismerik -e a római püspököt főnöküknek, vagy sem. Felhasználva a birodalom, a császárság tekintélyét és erejét, ő ezt a helyzetet törvényesítette. Addig a „papa" (a kis család feje = ABBA, a magyar apát, az angol abbot) vagy más ejtés szerint „pápa" szó minden papra, így püspökre is használható volt és használták is. „Papájuk", vagyis atyjuk volt, annak tartották és e megszólítás tiszteletük, megalázkodó szeretetük jelét is kifejezte. Ám Siricius után már megváltozott a helyzet. Keleten ugyan megmaradt ez az állapot, de Nyugaton attól kezdve csak egyetlen püspököt volt szabad „papának" szólítani, azt aki természetesen Szent Péter örököse, Róma püspöke volt Szent Jeromos pamfletjei szerint Siricius piperkőc volt, aki a fentebb leírtakon kívül nem sokat törődött a pápasággal, valamint az egyházzal. Nolai Szent Pál gőgös embernek tartotta őt. Egyszóval ma azt mondhatnánk róla, hogy „ambivalens", ellentmondásos, kétértelmű, nehezen megfejthető ember volt. Mindenesetre beírta magát az egyháztörténetbe azzal, hogy elsőnek nevezte magát pápának, intézményét pedig pápaságnak. Igazából az is csoda, hogy ezt az első pápát, ki a hölgyek nagy barátja volt, és ha hihetünk Jeromosnak, azért tett mindent, hogy személye tessen a nőknek - ma a szentek között tartja számon az egyház. Igaz, ez sem volt mindig így. Az első időkben kihagyták e listáról és csak a tizennyolcadik század közepén - ki tudja, mily megfontolásból? - került oda vissza.
Az eretnekekkel való sajátos „törődés" hosszú időre rányomta bélyegét a korszak pápáinak tevékenységére. No és az Itália ellen támadó barbárok is sok bajt okoztak az egyháznak. Megesett, hogy a gótok királya, Alarik folyton újabb és újabb váltságdíjat követelt azért, hogy ne rombolja le Rómát. A hozzá küldött követséget ilyenkor, a később szintén szentté avatott, Ince (Innocentus = ártatlan) pápa vezette. Alarikot azonban nem nagyon hatotta meg a rómaiak esedezése. Mindössze annyit ígért meg Incének: ha nem fizetnek neki, és katonái ezért feldúlják a várost, legalább a templomokat, szentélyeket békén hagyják. Ez így is történt és jellemző a kor viszonyaira, hogy már ez is igen nagy eredménynek számított...
Hasonló követségre fél évszázaddal később a nagy Leó pápa is rákényszerült, mégpedig nem mással, mint Atillával szemben. Neki azonban már sikerült a „barbárok vezetőjét" megállítania.
Mindeközben az eretnekek sem pihentek. A keresztény egyházban, különösen a Rómától távolabb eső peremvidékeken, egyre másra születtek az új szekták. Ha egy-egy filozófus, vagy magát annak képzelő „egyházatya" egyik vagy másik alapkérdésben nem értett egyet a „hivatalos" egyházzal és annak intézményeivel, legelsősorban persze a római püspökkel, akkor máris kész volt elszakadni attól. Ilyenkor persze magával vitte híveit is. Észak Afrikában gyakori történet volt ez. Ince idejében például egy Pelagius nevű önjelölt filozófus úgy vélte, az ember lelkének megmentése nem is annyira isteni, mint inkább emberi feladat. Az új szekták, ha nem ismerték el igazukat, nemes egyszerűséggel szétverték a templomok berendezését és úgy viselkedtek, akár a vandálok. Nagy szerencséje volt az egyháznak, hogy Hippo akkori püspöke megelégelte ezt a kaotikus állapotot. Szent Ágoston, hiszen róla van szó, egy karthágói zsinaton - ahol több mint ötszáz püspök gyűlt egybe! - felszólalásában keményen leteremtette a másként gondolkodókat. Bebizonyította nekik, hogy Róma oldalán van az igazság és attól kezdve senki sem mehetett a maga feje után. Különösen nem akkor, amikor Róma oly nagy veszélyben volt. Egységben az erő!
Elmúltak hát azok az idők amikor Róma még jóindulatúan megosztotta a hatalmát, és a sok vidéki püspöktől csak annyit várt el, hogy olykor-olykor jelezze, még az egyházhoz tartozik „báránykáival" egyetemben. Róma és püspöke egyre nagyobb erőt fejtett ki azért, hogy bebizonyítsa mindenkinek: az egyház egységes és erős.
De ez akkoriban még csak kívánság volt Róma részéről.
A következő pápa, a görög Zosimus sem vágyott ennél kevesebbre. Talán, mivel idegennek érezte magát Rómában - ráadásul ereiben zsidó vér is folyt -, nagyon igyekezett. És éppen ez volt a baj. Mivel túlságosan buta hevességgel, mi több: erőszakosan terjesztette a Róma egyeduralmáról szóló nézeteket, sokakat szembefordított a központosított egyház gondolatával. „Szerencsére" a rámenős pápa, még mielőtt több gondot okozott volna egyházának, a megválasztását követő évben meghalt.
A trónkövetelők alig várták, hogy véget érjen Zosimus temetése, máris megindultak a harcok az utódlás kérdésében. Az egyik jelölt, bizonyos Euláliusz gyorsan elbarikádozta magát a Lateráni-palotában és követőinek megparancsolta, őt válasszák pápának. Ez meg is történt. Ám a római nép nem őt, hanem egy másik püspököt, Bonifáciuszt, vagy egyszerűbben Bonifácot támogatta. Így a püspökök másik része - igaz, csak másnap reggel - őt választotta pápának. A mai egyházi iratok Euláliuszt ellenpápának, Bonifácot pedig valódi pápának tartják. A végén olyan alaposan összeveszett a két tábor, hogy a városi prefektusnak kellett volna igazságot teremtenie a két pápa és híveik között. A dolog pikantériája, hogy ez a prefektus amúgy egyenesen pogány volt... Ő sem ment sokra, így aztán Honorius császárhoz apelláltak a hívek, döntse el ő: melyik pápa az igazi...? A császár hónapokig töprengett a fontos kérdésen, közben az egyház ügyei leálltak és eluralkodott a zűrzavar.
Egyébként Bonifác is pap fia volt. Azt sem árt tudni róla, hogy szerfölött szoros kapcsolatot ápolt Honorius császár húgával, Placidiával, és bizony ez a viszony jelentősen befolyásolta a későbbi eseményeket és döntéseket.
Mindenesetre tény: ez a kötélhúzásszerű vita a pogány rómaiak szemében egyáltalán nem erősítette az egyház tekintélyét. „Hát miféle emberek azok, és milyen istenük lehet, ha még egy ilyen egyszerű kérdésben sem képesek dönteni...?" - kérdezgették.
Az egyik pápa Lateránban, míg a másik a Szent Péter-székesegyházban (amely még messze nem úgy nézett ki, mint manapság) vezette „államát". A császár pedig az igazságosság jegyében zseniális ítéletet hozott: míg a zsinat el nem dönti, melyikük az igazi, addig mindkét pápát kiáltja Rómából!
Csakhogy valakinek celebrálnia kellett a húsvéti ünnepségeket. Éppen ezért egy harmadik püspököt hívattak Rómába. Ezt hallván Euláliusz - aki egész idő alatt a közelben ólálkodott - nagy hirtelen megtörte a császári tilalmat és visszatért Rómába. Nagypéntek estéjén mindenki dühös lett - a császár azért, mert semmibe vették a parancsát, Euláliusz meg azért, mert ugyan magát tartotta a római püspöknek, mégis valaki mást hívtak oda misézni. Euláliusz az egyszer már bevált módszerhez folyamodott: ismét elbarikádozta magát Lateránban.
De most már nem csupán egyházon belüli ügyről volt szó. A prefektus, aki a két rivalizáló püspök miatt egyszer már alaposan „leégett" császára előtt, most már nem habozott és bevetve a városi rendőrség összes mozgatható emberét, megrohamoztatta a Lateráni-palotát. Az ostrom sikerrel járt. A kispapok és a néhány civil Euláliusz-párai férfiú nem tudta feltartóztatni a rendőröket, akik lefogták a pápajelöltet. Ezután fegyveres őrség vezette ki a városfalakon kívülre, ahol végül is útjára eresztették. Mindez azonban nem változtat azon a tényen, hogy ha rövid ideig is, de Róma (egyik...?) püspöke le volt tartóztatva.
Azon a tavaszon a húsvéti ünnepek összes miséjét rendőrök vigyázták, a városi hatóság annyira félt már attól, hogy a hívek a krisztusi szeretet jegyében ismét egymásnak esnek. A császár akkor már Ravennában tartózkodott. Az élet váratlanul megoldotta a parttalannak tűnő vitát - Euláliusz azzal, hogy megszegte a játékszabályokat, önmagát zárta ki a „szent játszmából". Így aztán Honorius császár könnyű szívvel jelenthette ki, hogy Bonifác az igazi pápa. Mivel pedig a római nép is mellette állt, Bonifác hatalmas ünneplés közepette vonult be a városba.
Euláliusznak kárpótlásul adtak egy püspökséget, jó távol Rómától, és ő volt annyira okos, hogy többet ne „ugráljon". Pár évet élt még és ezek után már semmilyen bántódása nem esett.
A császárnak is volt haszna az ügyből. Nem akarván még egyszer átélni azt a kellemetlen helyzetet, amikor neki kéne kiválasztania két jelöltből az igazit - megparancsolta: ha ezután bármikor is két pápajelölt lesz, mindkettő köteles lemondani egy harmadik javára!
Az V. század közepén - Szent Jeromos minden intő szava ellenére - az egyház papjai jobbára azzal foglalkoztak, hogyan díszítsék templomaikat. A püspökök azzal versengtek egymás között, ki tud több csillogást varázsolni a szentélyekben, ki hogyan aranyoztatja be a mennyezetet, a képeket, sőt, még a tornyok tetejét is. Mindemellett olyannyira elterjedt szerte a keresztény világban az örökségekre való vadászat utálatos szokása, hogy az már sokszor botrányokkal fenyegetett.
Arról volt szó, hogy a hívők közül magányos, de gazdag és öreg keresztény asszonyokat kerestek ki a papok, aztán a nyakukra jártak, és ha kellett, éveken keresztül szinte hetente próbálták rábeszélni őket: vagyonukat hagyják az egyházra! Sok esetben siker koronázta a véget nem érő agitációt. A folyamat olyannyira elterjedt, hogy a lakosság egy részét el is idegenítette az egyháztól és annak papjaitól. A végén már olyan méreteket öltött az „öregasszony-vadászat", hogy a világi hatalomnak, vagyis a császárnak kellett intézkedéseket hoznia. Ennek hatására ugyan megritkították ezt a gyakorlatot, de betiltani, és végleg megszüntetni nem lehetett.
Közben az eretnekek, a szekták csak nem hagytak fel tevékenységükkel és a század kis és nagy pápáinak fájhatott miattuk a feje. De volt egy még nagyobb veszedelem is - a hunok!
E korban, pontosabban 440 nyarán I. Leót választották meg pápának, akit később Szent vagy Nagy Leóként is emlegettek. Tény, hogy igen népszerű és okos, befolyásos ember volt, aki Rómát a város létének egyik legnehezebb pillanatában mentette meg.
Amikor Atilla a félelmetesen hatalmas hun sereggel megjelent Itáliában és fenyegetve vonult Róma felé, egy kis követség indult eléje. Ezt Leó pápa vezette. Senki sem tudja, mivel sikerült rávennie a hun vezért, hogy Mantova alól visszaforduljon, ne rohanja le és ne fossza ki Rómát. Egyesek úgy vélik, a hunok nagyhírű vezére babonás volt és félt Alarik sorsára jutni - a gót vezér kifosztotta ugyan Rómát, de hamarosan bele is halt egy ott kapott járványos betegségbe. Másfelől viszont Leó, ez a bölcs öregember cserét ajánlott: nem kevés aranyat. Valóságos kincset tárt Atilla elé, mondván: „Ez a tiéd, ha nem közeledsz Rómához".
Az feltehetően csak mese, hogy Atilla latinul szólt a pápához, vagyis hogy így mutatkozott volna be neki:
- Ego sum Atilla, fiagellum Dei! (Atilla vagyok, Isten ostora!)
Az efféle hangzatos kérkedés aligha hatotta vagy ijesztette volna meg Leót Mellesleg Atilla sem tartozott azok közé, akiket szép szóval lehetett lebeszélni a terveiről. Kölcsönösen hasznos megállapodás született hát, amely persze legalább felerészben éppen a római püspöknek - vagy most már nevezzük inkább a nevén: a pápának - volt köszönhető.
Az egyházi források egyöntetűen igen nagy pápának tartják Leót. Ezekben természetesen szó sem esik arról, hogy szadista volt, mondhatni betegesen kedvelte a kínvallatásokat, melyeken állítólag személyesen is részt vett, lelkesen biztatva a hóhérokat és ötleteket adva a pribékeknek. Másik kedvelt mániája az volt, hogy aki apácának áll, az legyen szűz - és ezt ellenőrizni is kell. A nagyobb kolostorokban ezért olyan idős nőket alkalmaztatott, akik sasszemmel ismerték fel, kinek ép még a szűzhártyája, és kinek nem...
Ugyanakkor ő is szemet hunyt afölött, hogy akkori szokás szerint számos - sőt tán a legtöbb - püspök a feleségével élt együtt. Mások meg „unokahúgot" tartottak házukban és e távoli rokonok - hogy, hogy nem - gyakran gyermekeket is szültek. Akik persze szintén a papok házában maradtak, tovább szaporítva a „távot rokonok" számát...
Nőtt hát a tekintély, de ennek még nem volt elegendő a világi súlya. A hatalom még mindig csak a lelkek oldalán nyiladozott. Pedig közeledett az az idő, amikor a pápák már szerettek volna másféle módon is beleszólni a világ sorsába és annak alakulásába.