NEMERE ISTVÁN
Végszóra érkeztél

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-756-2

MOBI ISBN 978-963-387-757-9

Kicsiny irodámban is meleg volt. Odakint meg egyenesen hőség tombolt rég volt ilyen forró nyár errefelé. No persze, én ezt is szerettem. Engem csak esőveljéggel lehetne kiűzni ebből a világból a meleget viszont nagyon kedvelem. Mióta visszajöttem Európából, egy féléves kis kéjutazásról, különösen tudom élvezni a jó időt.
Titkárnőm és egyetlen szerelmem, Rina - becsületes nevén Caterina Mendez, aki még nem volt a feleségem - abban az órában éppen a városban tartózkodott, és valami ügyes-bajos dolgot intézett.
Már két napja egyetlen ügyfél sem dugta be az orrát odúmba, nem volt hát munkám. A magándetektív amúgy is olyan, mint a versenyló: ritkán fut, de akkor nagyon. Van úgy, hogy hetekig nem kell csinálnom semmit, csak üldögélek itt a telefon mellett, hátha egyszer megcsendül... Aztán olyan leszek, mint a burleszkekben a gyorsított részek: száguldók, rohanok, utazom, nyomozok, lőnek rám, lövök rájuk, megint száguldók, és... célba érek. És ismét mozdulatlan várakozásba kezdek, mint a pók. Eddig legalábbis így volt. Már évek óta, mióta felcseréltem a jól fizetett rendőrtiszti állásomat egy ilyen... no mindegy, hagyjuk a becsmérlő jelzőket. Csak akkor szerettem új szakmámat, ha tevékenykedhettem. Ezeket a sokhetes állásidőket nehezen viselem el.
Szóval azon a napon csak arra vártam, hogy Rina visszajöjjön és felváltson a telefonnál. Az ebéd igencsak jólesett volna. Dél elmúlott, letettem az aznapi kiolvasott újságot Nem volt benne semmi érdekes, ahogyan ez már lenni szokott mifelénk. Odakünn alig zajongott a város ilyen hőségben alighanem itt is hamarosan bevezetik a szieszta délen kifejlesztett és igen okos intézményét.
Amint így unatkoztam ültömben, egyszer csak lépteket hallottam kintről. Nem is egy férfi léptei közeledtek irodámhoz. Kihúztam a fiókot, ott is volt egy pisztolyom. A fenébe is, lehet, hogy valami régi ügyfelemet engedték ki a börtönből és jön, hogy végső leszámolást rendezzen...? Nem is tudnám megszámolni hirtelenjében, hány alaknak láttam el a baját az idők során. Akik túlélték, azok általában rövidebb-hosszabb időre börtönbe kerültek, igaz, a büntetésük letöltését a börtönkórházban szokták megkezdeni, mert általában erősen vonakodnak a letartóztatástól.
Kiemeltem a fiókból a pisztolyt. Az ajtó kopogás nélkül nyílt, idegesítő lassúsággal. Amazok talán azt hiszik, nem vagyok itthon? Hogy nincs itt senki? Talán még nem értesültek arról, hogy feltalálták a zárat, a lakatot és a kulcsot, no nem?! Amint az első pasas a látómezőmbe került, megvallom, kissé meglepődtem. Ez még velem is előfordul, bár mostanában igen ritkán. Mi a fene lephet meg ezen a világon még engemet? A pasas két méter körüli lehetett, kockás inget viselt, és barna arcához ez igen jól illett. Nem napégette barnaság volt az, hanem... hogy is mondjam csak? Szóval, olyan természetes barna. Pedig nem voltak mexikói vonásai. Bejött ez a torony, elég izmos is volt, de fegyvertelen, ütánajött egy másik, nagyon hasonlított hozzá, csak pár centivel alacsonyabbra sikerült. Talán fivérek lehettek. Akadt a sor végén még egy harmadik is, egy egészen normál méretű alak, nem is hasonlított az első kettőhöz. Inkább könyvelő benyomását keltette. A két langaléta huszonöt körül járt, a könyvelő pedig lehetett negyven, vagyis korombéli. Nagy, fekete aktatáskát cipelt, és szemmel láthatóan igen féltette. Egyiknél sem volt fegyver, azt hiszem. Hacsak az aktatáska nem rejtett bombát...? A pasasok szemét néztem. Ártatlan, sőt kicsit naiv, nagy, fekete szemek, és kíváncsi, bizonytalan tekintetek időztek rajtam. Ezek aligha felbérelt gonosztevők, nem Vilar magándetektív meggyilkolására bujtogatták fel őket egy csinos kis summával.
- Jó napot! - lehelte a középső. Az első bikahangon ismételte. Hátul a kicsi suttogta: Jó napot!
- üdvözlet az uraknak! - mondtam, és egy kicsit sajnáltam, hogy Rina nincs itt. Ha ezek mégis valami rosszban sántikálnak, még meg is késelhetnek, és Rina már csak hűlő porhüvelyem fölé borulhat majdnem-özvegyként. - Mit óhajtanak?
- Az... az örökségünkről lenne szó - kezdte a középső, de a nagyobb megvető pillantást vetett rá.
A harmadik meg csak legyintett, mintha azt mondaná: ugyan, nem így kell ezt!
- Örökség? A közjegyző a földszinten van, eltévesztették az emeletet - mondtam, de a pisztoly már a kezemben volt. A hústorony széket húzott maga alá és leült tőlem vagy három méterre. Némi zajjal ugyanígy tettek kísérői is. Hamarosan négy szempár kémlelte egymást a kis szobában.
- Mi magához jöttünk, Vilar - jelentette ki a hústorony. A könyvelő szaporán bólogatott és az aktatáska sarkát gyűrögette. Mint egy múlt századi kislány, amikor először jött a vőlegényjelölt a szülői házhoz.
Miféle társaság ez, és főleg: mit akarhatnak tőlem? Ezek a gondolatok tükröződhettek az arcomon, mert a hústorony váratlanul elmosolyodott. Ilyenkor egész tűrhető a külseje, állapítottam meg magamban. De valószínűnek tartottam, hogy ritkán mosolyog. Mint később kiderült, azért, mert egész egyszerűen nem sok oka Volt rá.
- Vilar magándetektív vagyok, aki általában a legvadabb ügyeket is vállalja - mondtam nyomatékosan, hogy végre kibújjon a szög a zsákból.
- Stimmel - vágta rá a kicsi. - Egy ilyen értelmű reklámját olvastam valahol, azért jöttünk magához.
- Miről van szó? - kérdeztem egy városházi tisztviselő szigorúságával.
- Hosszú történet - mondta a nagyobbik, majd úgy nézett amazokra, hogy mindnyájan értettük: fogja nekem elmesélni. A többieknek meg egyszerűen kuss! Megértették. Ehhez tartották magukat, és most már végig csak ez az úr beszélt hozzám:
- Mi ketten fivérek vagyunk, ő pedig - mutatott a könyvelőre - a törzs varázslója.
- Hogy mondja? - képedtem el. - Miféle törzs? Jellemző a hülyeségemre, hogy először a törzsfejlődésre gondoltam, amiről anno tanultam az egyetemi évek alatt. Hej, de szép idők is voltak...! Csak utána esett le a tantusz, és a másik dolog is nyugtalanítani kezdett. Mit mondott az extra méretű pasas? Varázsló...?
- Indiánok vagyunk. A csinenga törzsből. Engem Nagy Tölgynek hívnak, az öcsém a Fehér Nyárfa, pedig Bősz Bölény, a törzs orvosa és varázslója, mint már említettem volt...
- Említette - kissé kábult voltam ebben az információözönben, pedig ez még csak a bemutatkozás volt Különben is, nem sokat hallottam eddig a csinenga indiánokról. Hogy egészen pontos legyek, semmit. De ez nyilvánvalóan csak műveletlenségemet bizonyította. - Rövidebb nevük nincs? - kérdeztem reménykedve.
- De van! - öblös hangja akárha a pincéből jött volna. - Engem szólítson egyszerűen Bilinek. Az öcsém neve a fehér emberek világában Matt, a dokit meg csak Dokinak szólítják mindenfelé.
- Oké, Bili, Matt, Doki - megkönnyebbültem kissé. - Na és mi a baj? Beszélni kezdett, és lassanként kirajzolódott előttem a problémájuk. Annak előtte sohasem hittem volna, hogy manapság még az indiánok sem élhetnek nyugodtan ebben a folyton változó világban ahogyan a tévéhíradók kommentátorai szokták nevezni ezt a körülöttünk kavargó masszát. Amit egyesek - gondolom, merő tévedésből - olykor nem restellenek civilizációnak is titulálni.
Szóval a csinengák nagyapáik ideje óta egy rezervátumban élnek, méghozzá városunktól nem is olyan messze. Akkor eszembe jutott, hogy többször hallottam őket emlegetni, de sem idegenforgalmi nevezetesség, sem más csalogató dolog nem volt ott. Ezért a városbeliek nem nagyon jártak oda. Meg aztán az indiánok állítólag senkit sem engedtek be.
Hogy miért nem...? A fene tudja. Rémlett, egyszer hallottam erről valamit a helyi tévében. Az indiánok azt állítják, a régi szerződések értelmében a rezervátumok, vagyis vadászterületeik nem tartoznak az államok fennhatósága alá, de ezt biztosan nem így értelmezik a hatóságok. Mindegy, a baj nem itt gyökerezett, hanem... Bili történetéből más is kiderült. A csinengarezervátum alig húsz négyzetkilométeres területe alatt, gyanították már régen, olajmező is lehet.
Már húsz, meg tíz évvel ezelőtt is jártak a nyakukra mindenféle olajtársaságok, hogy legalább a kutatásokat engedélyezzék. Amíg élt a régi főnök, Bili apja, sohasem adtak ki ilyen engedélyt. De most..
Hát, istenem, változnak az idők, és velük az emberek is, miként azt egykor egy nagy európai bölcs mondotta vala. Nagy Tölgy, vagyis Bili, aki itt ült csillogó szemmel velem szemben, úgy vélte, előbb meg kell tudni, csak úgy magánúton, mintegy privátim, van-e ott olaj és mennyi, nehogy majdan az olajtársaságok becsapják őket, és valami kis összeggel szúrják ki a szemüket. A törzsnek mindössze pár száz tagja volt, és a környékbeli városokban sok ingatlanügynök fente a fogát a rezervátumra arhúgy is. Még mielőtt az olaj gondolata felmerült volna, sok jogász forgatta az egykori állami szerződéseket, és szerették volna valahogyan megszerezni a rezervátum egyik-másik sarkát. Ahogy az már lenni szokott ebben a naaagynaaagy országban...
Nagy Tölgy folytatta a történetet. Közeledtünk a jelenhez, már csak pár hónappal voltunk elmaradva a mai naptól. Tavasszal fel is béreltek egy mérnököt, aki az olajkutatásban annak előtte már meglehetős nagy hírnévre tett szert. Nem is kevés pénzt fizettek neki, és az illető munkatársaival és műszereivel el is végzett néhány próbafúrást. Ekkor lépett a színre Finch szenátor. Finch szenátor jellegzetes figura ebben az államban, már kormányzóként is megismerhették. Nem volt túl népszerű. Erőszakos, de intelligens alaknak tudtam, aki mindenáron elnökjelölt akar lenni, és tavaly óta szinte meg sem áll, a kampánya már nagyon előrehaladott. Finch - úgy tűnik hosszas habozás után nem a szegény indiánok mellé állt. Ezzel csak néhány romantikus lelket állíthatott volna a maga oldalára. Ő inkább azok pártját fogta, akik a rezervátumok megszüntetése és nagymértékű gazdasági hasznosítása mellett érveltek. Bili szerint: Az a rohadt pasas szívesen részvénytársasággá tette volna a rezervátumunkat, és persze úgy, hogy a részvényeknek legalább a fele az ő tulajdonába menjen át. Ebben rengetegen támogatták, a hozzá hasonló üzletemberek maguk között képzeletben már fel is osztották a rezervátumot. A választási kampány könnyen pozitív eredménnyel járhat, Finchből még az ország elnöke is lehet pár hónap múlva - és akkor a csinengák búcsút inthetnek földjüknek. Bili úgy vélte, Finchtől már sohasem szabadulnak meg. Akár sikerül bejutnia a Fehér Házba, akár nem, mivel a szomszédjuk, hát nem adja majd fel a harcot.
- Hogyhogy a szomszédjuk? - kérdeztem.
- Úgy, hogy a birtoka éppen a rezervátum határa mentén van. Arra szokott vadászni, golfozni a vendégeivel. Különböző súrlódások már nemegyszer voltak az indiánok és Finch emberei között, melyekben az illetékes seriffek - akik persze szintén a szenátor markában vannak - mindig Finch javára döntöttek.
A perspektívák tehát nem túl fényesek a csinengák szempontjából, állapítottam meg magamban.
- Ráadásul - folytatta Nagy Tölgy lendületesen Finch most a fejébe vette, hogy elnökjelölt lesz. Aválasztási kampányt csak július 28-án szabad elkezdeni, ezt mondja a választási szabályzat Nos, ma július 20-a van. Finch már elkezdte a maga visszaszámlálását, készen áll arra, hogy 28-án felül a helikopterére, és meg sem áll november elejéig. Szinte biztos, hogy ő lesz a republikánusok elnökjelöltje. Ha pedig bejut a Fehér Házba, a csinengáknak végük, és vége a rezervátumnak is.
- Végül is van ott olaj, vagy nincs? - kérdeztem.
Reméltem, hogy ha a rezervátum nem jelent túl nagy értéket, magán a földterületen kívül, talán megkímélik a Finchhez hasonló cápák.
- Úgy tűnik, igen - felelte kitérően és kissé bizonytalanul. Elámultam:
- Ember! Akkor minek van ott az a mérnök? Kérdezzék meg tőle, talált-e olajat a wigwamjaik alatt vagy sem! A vigvamok, egykori kunyhóik említése mosolyt csalt a Doki arcára. Csak később értettem meg, miért. A lényeges hírt Bilitől vártam, és ő hamarosan ki is nyögte:
- Szívesen megkérdeznénk a mérnököt... De eltűnt. Nyoma veszett. Úgy hisszük, Finch raboltatta el.
Az sincs kizárva, hogy eltették láb alól.
Kissé csodálkoztam. Hogy mire képes az elszabadult fantázia! Úgy látszik, az indiánok képzelete határtalan.
- Nézze - kezdtem szelíden -, sok mindent el tudok képzelni egy szenátorról. A politikusok köztudottan nem angyalok, és nem is lehetnek azok. Valaki vagy igazat mond, vagy politikus, ugye, hallották már ezt...? De hogy az ország egyik szenátora embert raboljon... Azt azért mégis nehéz lenne elképzelni.
- Mégis így van. A jelek erre mutatnak - közölte Matt, akit, mint korábban megtudtam, közönségesen csak Fehér Nyárfának hívtak. Igaz, én fekete nyárfát még sohasem láttam, mind fehér volt, amelyikkel találkoztam, de hagyjuk a lényegtelen részleteket.
- Maga nem ismeri Finchet - szólalt meg ekkor a Doki, és kissé megremegett a keze. Észrevette, hogy látom, hát lehajtott fejjel folytatta: - Egyszer engem is elkaptak az emberei a rezervátum szélén.
A szenátor úr is ott volt. Ő adta ki a parancsokat. Egy fához kötöttek, és úgy elvertek, hogy... - újra felemelte a fejét, és bánatos szemével rám nézett. Füttyentettem.
- No, ezt nem gondoltam volna. Szép kis alak lehet. De mit kívánnak tőlem? Bili vágta ki a kártyát az asztalra:
- Védjen meg minket Finchtől! Égnek állt a hajam:
- Ember, mit képzel, mi vagyok én!? Egy Batman netán? Vagy a hadsereg egyik kommandós elitalakulata, netán egy tüzérhadosztály...? Vagy a Nemzeti Gárda?
- Egyik sem - felelte ő szelíden, és csak nézett.
A fene egye meg, hát nem éppen ezzel a szelíd makacsságával vett le a lábamról? Ha valaki így könyörög nekem, nem nagyon tudok ellenállni.
Hosszú percekig révetegen néztem őket.
- Vagy legalább találja meg az elrabolt mérnököt
- így a Doki. Nagyot sóhajtottam. Ó, hogy az ördög vigye el, miért vagyok én ilyen lágyszívű balek?
- Rendben van. De figyelmeztetem magukat, még túl keveset tudok az ügyről. Részletesebb adatokra lenne szükségem, és látnom kell a helyszínt is. Aztán majd meglátjuk.
- Minél előbb ki kellene jönnie - mondta Bili, vagyis Nagy Tölgy. És felállt. Jó nagy darab volt, pedig én sem vagyok éppenséggel törpe. Mindjárt értettem, miért éppen ezt a nevet kapta annak idején a tábortűz mellett, mikor felnőtté vált.
- A rezervátum a kulcsa mindennek - tette hozzá gyorsan Matt. Szemlátomást örült, hogy végre ő is mondhat valamit. A Doki viszont kinyitotta az aktatáskát és néhány iratot tolt elém:
- Itt van a mérnök megbízási szerződése, az első számlák. A rezervátum egykori alapító okiratának a fénymásolata.
Esküszöm, a Doki, vagyis Bősz Bölény nem varázsló, hanem egy született irodakukac lehetett. Nyilván pályát tévesztett. Az órámra néztem:
- urak, egy óra múlva magukkal megyek. Még várok valakit, és ebédelnem is kell.
- Nekünk is - felelték kórusban a fivérek. A Doki még elrendezte íróasztalomon a papírjait, szemlátomást nehezen vált meg tőlük, pedig csak fénymásolatak voltak. Aztán kezet fogtam mind a három indiánnal és azok kisorjáztak az ajtón. Ugyanabban a sorrendben, ahogyan érkeztek. Tölgy, Nyár, Varázsló.
Még utánuk kiáltottam, hogy majd a bejárat előtt találkozunk. Az ablakhoz mentem. A parkolóban néhány autó állt. Köztük jött éppen Rina, remek alakját néhány semmittevő tizenéves csodálta meg.
Tetszésüknek igen közérthető jelét is adták: füttyögtek. A lánynak ez tetszett, de persze nem mutatta ki.
A másik dolog, amit észrevettem: nagy, dobozos pizzát hoz a kezében. Összefutott a nyál a számban.
De mielőtt még Rina felért volna az emeletre, megcsendült a telefonom. Gyors mozdulattal kaptam fel, munkát reméltem. Hiába, ha egyszer beindul az üzlet! Csak nem csőstül rohamoznak meg az ügyfelek?
- Vilar magándetektív irodája - közöltem szolgálatkészen, reménykedve. De az a hang... Van fülem az ilyesmihez. Tizen-valahány évig rendőrtiszt voltam, és tapasztaltam egyet és mást.
- Ide figyeljen, Vilar! Ha elvállalja, amivel az indiánok meg akarják bízni, könnyen a fűbe haraphat! Megértette!? Az agyam gyorsan vágott. Nem ijedtem meg. Eddig sokan megfenyegettek már, és közülük többen alulról szagolják az ibolyát! Erős volt a hangom és határozott, amikor válaszoltam:
- Éppen haboztam, mit is tegyek. De a maga telefonja meggyőzött.
Örömmel és reménykedve szólott, de a hangja továbbra is hideg és könyörtelen volt:
- Szóval visszamondja...?
- Eszemben sincs. Elvállalom - és sebesen magyaráztam: - Ha egy ilyen patkány, mint maga, ellenzi, akkor biztosan a megfelelő oldalra álltam. Ezt megmondhatja a főnökének is, kisöreg - és letettem a kagylót.
Hogy tényleg volt-e főnöke, azt nem tudhattam. De hadd érezze a fickó: alantas beosztottnak nézem, egy cselédnek, lakájnak, nem többnek. Szeretem ingerelni az ellenfelet, mert akkor dühében óriási hibákat képes elkövetni. Persze, csak ha nem igazán profi...
Honnan a fenéből tudhatják, hogy nálam jártak az indiánok? Kézenfekvő: követték őket. Jó lenne figyelmeztetni azt a három szerencsétlen rézbőrűt... De hát eléggé nagy fiúk már ahhoz, hogy vigyázzanak magukra. Egy óra múlva is elmondhatom nekik.
Most az a lényeg - éreztem az ajtónyitás szelével együtt -, hogy közeledik Rina és a pizza. Megkordult a gyomrom.
- Nem kéne óvatosabbnak lenned? - kérdezte a szerelmem.
Ha Rinára nézek, mindig ellágyulok egy kicsit. Egy kicsit, hangsúlyozom! Hiszen remek az alakja, persze egy tízessel fiatalabb nálam. Harminc sincs még, és ha rám néz, mindig valami melegség ömlik szét a mellemben. Rina segít a munkámban is, eszes, ravasz, ha kell. És gyengéd, nőies, ha kell... Gyakran kell. Néha elnézem a testét, a mozdulatait. Figyelem a mosolyát.
- Dehogynem szívem! - válaszolok neki szelíden.
- De hát néha dolgozni is kell.
- Ha te agilis vagy, a környékbeli sebészeknek, temetkezési vállalkozóknak meg a rendőröknek hirtelen sok munkájuk lesz - nevetett. Néztem az arcát, magamhoz vontam és finoman megcsókoltam:
- Este itthon leszek - ígértem és kimentem az utcára. Valami telepátia lehetett a dologban, mert az indiánok éppen akkor kanyarodtak oda kocsijukkal a bejárat elé. Egészségesek, mosolygósak, kellemesek voltak. Valahogyan mindjárt megjavult a kedvem, hogy közöttük lehettem.
- üdv, fiúk! - mondtam közvetlenül, és beszálltam melléjük. - Nem vettétek észre, hogy követnek benneteket?
- Dehogynem - legyintett Bili, a hatalmas, és szemlátomást nem izgatta magát különösebben emiatt. - Hetek óta mindig a nyomunkban van valaki.
- De amíg nem kezdtünk akcióba, addig nem számított - tette hozzá az öccse.
- Akcióba?
- Hát veled - mondták egyszerre, aztán a Doki folytatta: - A mérnököt sem kerestük, csak azon töprengtünk, mit kellene tenni. Most már tudjuk, hogy te segíthetsz rajtunk, Vilar.
- Az a baj, hogy ők is tudják - morogtam. A hátsó ülésen helyezkedtem el. Megtapogattam hónom alatt a pisztolyomat, aztán elegánsan odaszóltam a sofőrülésben terpeszkedő Mattnak: - Csapj a hengerek közé, öregem! Három utcán át roboghattunk, amikor néhány diszkrét hátrapillantás nyomán megállapíthattam, hogy:
- Az a fekete Honda követ bennünket. Egy pasas ül benne.
- Lehet - vont vállat Bili, és lassan az ő agyába is elhatolt a bejelentés értelme: - Mondd, Vilar, mit tegyünk most?
- Még semmit. Majd útközben kitalálok valamit ígértem, és nem is volt kétséges, hogy nem hagyom annyiban a dolgot. Egy Vilar után ne kémkedjen senki, mert rosszul járhat. Csak ezt nem tudhatta az az ismeretlen pasas, aki koromfekete Hondájában mögöttünk robogott, amikor elhagytuk a várost és a közeli hegyek felé vettük az irányt.
Egy biztos: a rezervátum nem úgy nézett ki, ahogyan a westernfilmekben szokták ábrázolni ezeket az intézményeket.
Nyoma sem volt vigvamoknak, bőrsátraknak, tábortüzeknek, legelésző méneseknek. Nem láttam patakparton dalolva ruhákat mosó lányokat, sem bölénybőröket cserző asszonyokat. Akárhogyan meresztettem a szememet, nem került elém egyetlen valamire való totemoszlop, netán kínzócölöp sem.
Ehelyett láttam lakókocsikat, igazi házakat, vízcsapokat, villanyvezetéket. A település - mint megtudtam, ez volt a rezervátum egyetlen városa - a szépen hangzó Santarmo nevet viselte. Azon régi szép idők emlékére, amikor a csinenga indiánok nem a keletről jött amerikai fehérekkel, hanem a spanyolokkal tartottak.
A városban volt vagy harminc ház, néhány bolt, egy parkoló és más semmi. Nekem nem is hiányzott.
De indián barátaimnak Santarmo hiába volt a világ közepe, nagyon jól látták hiányosságait is. Ahogyan azt elmagyarázták nekem azon a délutánon: éppen azért szeretnék felvirágoztatni a rezervátumot, hogy városuk is emberibb külsőt kapjon. Például csatornáztassák végre. És még sok más dolgot is meg kellett ott oldaniuk.
A kis folyó partján állva megszemléltem a környéket. Néhány zöld domb, szántóföldek, ahol traktorokon ültek a fekete hajú legények. A folyóparton volt egy halszárító üzem, távolabb egy fűrésztelep. Az erdők alatt pedig - az olaj, ha igaz, amit mondtak nekem.
Álltam a kis folyó partján és néztem a csillogó vízgyűrűket és a madarakat. A tengertől hatvanhetven kilométerre lehettünk, ezért sirályok is felbukkantak. Minden békés volt. Meleg nyári nap, éles árnyékok, folyó és dombok, madarak... Mi kell még? így szeretnék élni. Nem mondom, hogy éppen itt, de valahogy így. Nagy öröm lenne megpihentetni a tekintetemet egy tavon, egy dombon, és figyelni a tájat naphosszat. Mikor leszek olyan gazdag, hogy ezt ii:egengedhessem magamnak? Amíg ilyen ügyeket vállalok, mint ez, hát biztosan egyhamar nem, korholtam magamat. Mindenesetre hajtott a tettvágy.
- Mit fogsz tenni? - kérdezte a Doki.
- Hogyan kezded? - érdeklődött Bili.
- A kezdet, az nagyon fontos - bólogatott Matt.
- Először is elintézem azt a Hondás pasast mondtam. - Aztán megtudom, mi újság az ellenségnél, és ott kezdek el működni. Azt mondtátok: először a mérnököt kell megtalálnom. Ha ő előkerül, megtudjuk, van-e itt alattunk olaj. Közben kissé lelepleződnek a szenátor emberei is. Dúskálhatunk majd az ellenfelekben, vigasztaltam őket. Nagy Tölgy mindebből csak az első feladatra kérdezett rá:
- A Hondás pasast...? utoljára a város szélén láttam. Ide nem mert behajtani.
- Vezess oda - kértem. Kicsit csodálkoztak, de azért megmutatták az utat. A városka melletti domb tetejére mentünk. Tücskök ciripeltek a naptól száraz fűben, nadrágszáramhoz bogáncsok tapadtak, de nem bántam.
A fekete Honda vagy száz méterrel odébb várakozott. Fejünket lehajtva osontunk a bokrok között.
mc Aztán hátrahagytam kísérőimet és valósággal kúsztam a magas fűben. A műút már közel volt, forgalom semmi. A rezervátumban talán tucatnyi autó lehetett mindössze, de akkor egyik sem jött arra.
A Honda gazdája a kocsiban bóbiskolt. Időnként leesett a feje, ilyenkor felébredt, aztán megint tovább szundikált ültében. Ha arra hajtok egy másik autón, biztosan felébred a zajra. Azt gondolta, hogy más úton nem jöhetek ki Santarmóból, csak azon, amelyiken behajtottam.
Tíz méterrel a kocsi mögött léptem ki a fűből, úgy mentem, hogy ne lásson. Óvatosan közelítettem meg. Váratlanul feltéptem az ajtót, és beültem melléje. Kezemben volt a pisztoly, pontosan a mellének szegeztem így szólítottam meg:
- Üdvözlet, barátom! Hogy szolgál az egészsége? Abban a pillanatban nem tűnt túlságosan egészségesnek. Középkorú töpörödött alak volt, első pillantásra láttam, hogy nagyon beijedt. Még a szeme is fennakadt ennek a külvárosi bordélyház-látogató külsejű emberkének. Hirtelen elsápadt. Egyik kezemben a fegyverrel gyorsan átkutattam. Fegyvertelen volt. És igen rémült.
- De kérem... - hebegett.
- Szeretem az udvarias embereket. Azoknak néha megkegyelmezek. Tíz évvel ezelőtt az egyiknek csak a két lábát lőttem keresztül - ijesztgettem. - Mos, kezdd el!
-Mit kezdjek el...?
- A gyónást. Gondolom, szeretnél még élni, nem...? Nézd csak, milyen szépen süt a nap! Csillog a folyó, zöld a fű és ott, látod az erdő... Vannak az életnek szépségei. Mondd el, ki küldött, és miért.
- De... de, utána megöl? - vacogott halálraváltan.
A fejemet ráztam:
-Ha őszinte leszel, két nap múlva elengedünk.
Visszamehetsz a városba és elmondhatod a megbízódnak, mit tett veled az a szörnyű Vilar.
Nem nagyon hitt nekem, ezt láttam. Segítségre nem számíthatott. Piti kis alak volt, a legutolsó egy banditahálózatban, aligha tévedek. Nem vagyok gyilkos, és ha eddig öltem is, mindig önvédelemből. Az efféle alak nem is éri meg a pisztolygolyót.
- Igyekezz! Nem tölthetem veled az éjszakát! Akkor végre belátta, hogy nincs más választása, mint beszélni. Kapkodva mondta el, hogy egy Ottey nevű fickó bízta meg két héttel ezelőtt az indiánok szemmel tartásával. Azóta éjjel-nappal ezt csinálja, úgy ismeri már a rezervátumba és Santarmóba vezető utat, mint a tenyerét. Minden nap kétszer kell jelentenie Otteynek arról, hogy mit csinál a két fivér és a Doki. Ha azok különválnak, akkor Bilit, az idősebb fivért kell követnie. Heti ötszáz dollárt kap ezért, :ámi nem is olyan kevés, viszont költségtérítés nélkül.
Ezt, mint magándetektív, a szakma megcsúfolásának tartottam. Óvakodjunk a kontároktól! Még kicsikartam belőle Ottey telefonszámát, aztán kétszer megnyomtam a kocsi dudáját. Az indiánok odajöttek hozzánk.
- Szállj ki, kisöreg! - mondtam a pasasnak. - Holnaputánig a kedves rézbőrű urak gondoskodnak rólad.
Bilihez fordultam:
- Zárjátok be valami pincébe vagy garázsba, ahonnan nem szökhet meg. Adjatok neki rendesen enni, inni, ne legyen oka panaszra.
- És te most mihez kezdesz? Átültem a Honda kormánya mögé, bekapcsoltam a motort.
- Meglátogatom azt a bizonyos Ottey urat, akit annyira érdekel, mivel töltitek napjaitokat, fiúk - és gázt adva elrobogtam a város felé.
Számíthattam rá, hogy Ottey nem ismeretlen ember a városban. A spicli megadott egy telefonszámot, ami persze édeskevésnek bizonyult. Ezért a fekete Hondát letettem egy belvárosi parkolóban, majd bementem Freddy kocsmájába. Persze, maguk nem tudják, hogy ki az a Freddy. Nem is érdekes elmondanom a lényeg az, hogy nálunk, aki híreket akar, oda megy. A neves műintézmény a belváros egyik kies mellékutcájában található, és éjjel-nappal nyitva tart. Betértem ide, és úgy tettem, mintha inni akarnék valamit. Mert munka közben sohasem iszom alkoholt A bárpincér egy kis borravaló ellenében mesélt nekem egyet és mást Otteyről.
így valamivel okosabb lettem, de még nem láttam az összefüggést Ottey szerepe és Finch szenátor között. Bárhogyan is kérdezgettem, erre nem derült fény. Délután négy is elmúlott, amikor kijöttem, és taxival a keleti negyedbe vitettem magamat. Egy utcával odébb szálltam ki a kocsiból. Nem követett senki. Úgy látszik, még nem álltak rám. De tudtam, hamarosan eljön az ideje ennek is.
Ottey szokványos külsejű házban lakott. Fehérre meszelt, barna ablakokkal, kert közepén a garázskapu félig nyitva. Láttam a kocsiját is, egy világoskék Fordot. Tébláboltam a környéken, aztán megnéztem a házat más oldalról is. Nem volt arra nagy forgalom.
Leintettem végre egy taxit és hazamentem. Rina már nem volt az irodában. Kezdett alkonyodni.
Egy óra múlva visszamentem, de már a saját kocsimon. Leparkoltam a közelben. Ottey külsejéről csak annyit tudtam, hogy középkorú, tömzsi pasas, üzletember. A kék Ford még a helyén volt, és szerencsére nem kellett sokáig várnom. Mire lement a nap, Ottey is kijött. Készült valahová. A garázs előtti lámpafénynél láttam meg őt, a leírás egyezett. Kihajtott a kocsival. Nem követtem el azt a hibát, hogy felgyújtott lámpákkal eredjek a nyomába. Sötétben startoltam, és a homályban aligha látott meg. Amikor a sarkon befordult, és eltűnt a szemem elől, akkor bekapcsoltam a fényszórókat. Ottey a belváros felé tartott, majd keresztülvágott rajta. A Lincoln-emlékműnél jobbra jelzett, és befordult egy mellékutcába.
Tudtam, hogy az zsákutca, a végén van ugyanis a helyi múzeum, és a parkolójából nincs kijárat másfelé. Az autót az utca torkolatában hagytam, és gyalog eredtem Ottey nyomába. Messziről láttam, hogy leállt egy bal oldali ház előtt, nem messze a múzeumtól. Odasiettem. Ottey nem volt ott, nyilván bement.
Egy feliratból arról értesültem: ez itt a helyi hőlégballonosok egyesülete. Kicsit elcsodálkoztam. Nem sokat tudtam a ballonokról, arról meg végképpen nem volt fogalmam, hogy ezeknek egész egyesületük létezik ebben a városban. Rövid habozás után benyitottam.
Kicsiny előtérben udvarias fiatalember ült asztalánál, nyájasan üdvözölt:
- Jó estét, uram, mit óhajt?
- Hölégballonozni! - feleltem illendő köszöntés után. A válasz kissé meglepte. Ezért gyorsan folytattam: - Elismerem, talán nem ez a legalkalmasabb időpont. De már hallottam az önök szervezetéről, és mivel a közeljövőben szeretnék megtanulni ballonozni, gondoltam... belépek a szövetségükbe.
Felderült az arca:
- Nagyon helyesen tette, hogy hozzánk fordult, kedves Mr....
- Denan, Steve Denan - mondtam sietve.
- ... kedves Mr. Denan. Felírom a tagok listájára.
A tagdíjunk... - és már mondott is egy összeget, nem túl alacsonyát. Fizettem. Szándékosan készpénzt vettem elő, hisz a csekket valódi nevemen kellett volna kitölteni. Amíg így beszélgettünk, értesültem róla, hogy ma este afféle baráti összejövetelt tartanak, kötött program nélkül. Ahhoz képest, hogy tíz perccel korábban még nem is tudtam eme díszes társaság létezéséről, most igen magabiztosan mentem fel a lépcsőn az első emeleti klubba.
Két tucat nőt és férfit találtam ott. A legtöbben sportos alkatúak voltak, de akadtak puhányok is.
Kisebb csoportokba verődve beszélgettek. Egy sarokban videóról valamilyen híres óceánátrepülési kísérletet mutattak. Azt hiszem, japánok voltak az illetők, akik megpróbálták körberepülni a világot, de csúfos véget értek, és a holttesteik sem kerültek elő.
Lélektani alapon úgy vélem, nem a leginkább megfelelő programot vetítették itt a ballonosoknak - de ez az ő dolguk volt. Néhányan veszettül vitáztak a képernyő előtt, főleg azon, ahogyan véget ért a film. Számomra ismeretlen szavak röpködtek: ürítőnyílások, túlnyomás, pébégáz, kilojoule, vezérsík... De nem vettem szívemre a dolgot, annyi egyébhez sem értek! És különben is: én Ottey miatt jöttem ide.
Amikor végre megpillantottam, nem igyekeztem a szeme elé kerülni. A fickó két másik pasassal beszélgetett, szemlátomást igen bizalmasan. Körülnéztem, kivel kerülhetnék közelebbi kapcsolatba.
Egy rendkívül csúnya öregemberen akadt meg a szemem. Első ránézésre hetvenesnek látszott. Később kiderült, hogy mindössze az ötvenhatodikat tapossa, de rázós életútja ily módon megviccelte.
Arcán két régi forradás húzódott, ősz haja középen hiányzott, de nem kopaszodásból, hanem szintén valami ronda sebből kifolyólag. A bal karját nehezen mozdította, és húzta az egyik lábát. Éppen arra gondoltam, hogy a hőlégballonosok számára ez az ember egy élő antireklám lehet a helyükben megtiltanám neki, hogy ilyen rendezvényekre betegye a lábát. A pasas észrevette, hogy újonc vagyok, és rögtön odasántikált hozzám:
- Maga új fiú! - közölte ellentmondást nem tűrően, és vicsorított. Aztán kiderült, hogy ez mosoly akart lenni. Megrázó műfogsora volt. Kezdtem kételkedni, van-e egyáltalán még olyan testrésze, amit nem utólag szerzett be.
- Új vagyok - ismertem be, és úgy lavíroztam az öreggel, hogy közelebb kerüljünk Otteyhez. Vitorlázásomat bármelyik öbölbeli nagy tengerész is megirigyelhette volna. Kitartóan, bár kis kitérőkkel, közeledtünk célomhoz.
- Pablo vagyok - mondta, pedig egy csöppet sem volt mexikói vagy latin-amerikai a külseje. Puerto Ricó-inak sem látszott. - Ha valamit meg akar tudni a ballonozásról, csak tőlem kérdezze. Én már sokat repültem.
- És sokat esett - vágtam rá, de nem haragudott érte. Tudomásul vette, hogy Denannak hívnak. Ottey és két társa nem voltak túl messzire, de nem hallottam a hangjukat. Igen halkan beszélgettek és összedugták a fejüket. Szemlátomást bizalmas témáról cseréltek eszmét. Még közelebb húzódtunk hozzájuk Pablóval, mintha csak gondtalanul sétálgatnánk.
- Persze, le is estem, méghozzá számos alkalommal - hagyta helyben. - A gravitáció nagy úr.
- Senkit sem ismerek - szóltam kissé eltérve nyilvánvalóan kedvenc tárgyától, és úgy fordultam, hogy Ottey és barátai háttal legyenek nekem. Rákérdeztem: - Például az a három fickó a sarokban, kicsodák?
- Pancserek- közölte nyomban Pablo igen lenéző hangsúllyal. - Kettejüket ismerem. Az ott Brown és Ottey. Brown az a magasabbik, szokott ballonozni.
De nem nagyon ért hozzá, egyszer volt is valami zűrje... Civilben, azt hiszem, szállítási vállalkozó. Ottey meg, az ott középen, szintén vállalkozó, úgy tudom, raktárházai meg hűtőházai vannak.
- Ő is repül?
- Igen, gyakran ballonozik, de nincs sajátja.
Brownnal jár együtt.
Elsétáltunk mellettük. Közeledtünkre kicsit elhalkult a beszélgetés, ám sikerült mégis elcsípnem néhány szót. Szállítmány, csomagolással együtt értendő, meg ilyesmik, ügy látszik - állapítottam meg sajnálattal -, hogy az urak valójában az üzleti ügyeiket intézik itt.
- Azt hallottam, hogy Finch szenátor is repül lőttem a sötétbe. Pablo legyintett:
- Egy frászt. A szenátor úrnak vannak ugyan ballonjai, de ez csak afféle hobbi nála. Nem tud az repülni, meg ezer más dolga is van mostanában.
- Hallottam, elnökjelölt akar lenni - adtam a jólértesültet.
- Csak csinálja. Valakinek elnöknek is kell lennie
- Pablo a bárpulthoz vezetett, és valami zavaros történettel kezdett traktálni, miközben egyik pohár whiskyt a másik után hajtotta le a torkán. Fél füllel figyeltem rá. Ottey menni készült. Pablo átadta a névjegyét, én meg azt hazudtam neki, most éppen nincs nálam az enyém, majd legközelebb. A névjegyén különben ez állt: P. PABLOWSKY szakértő és a címe meg a telefonszáma. Megkérdeztem volna, milyen szakértő, de akkor Ottey láthatóan búcsúzkodni kezdett társaságától. A sarokban új ballonos videofilm pergett. Pablo más jelenlevőkről is pletykált boldogan, de azok számomra nem voltak túl érdekesek.
- Otteyt mintha egyszer láttam volna Finch szenátorral - ravaszkodtam. Pablo Pablowsky legyintett:
- Ez mindenkihez dörgölődik, de nem kell komolyan venni.
Elbúcsúztam tőle és lesiettem a földszintre. Mire Ottey kijött az utcára, én is ott voltam. Elsétáltam a sarokra, és beültem az autómba. Amikor Ottey kocsija kifordult az utcából, azonnal indítottam.
Aznap éjjel semmi érdekes nem történt. Ottey hazahajtott, és valamivel később magam is követtem a példáját. Szerény szállásomat először körbeszaglásztam, mint a kutyák szokták a vackukat. Nem járt-e itt idegen, míg távol voltam? És most nem lapul-e valaki, aki engem figyel...? Egyelőre csendes volt minden. De az ösztöneim jól működtek. Éreztem, hogy valami készül. Valami, ami sok ember életét megváltoztatja. És könnyen meglehet, hogy én is ezek között leszek.
Reggel elbúcsúztam Rinától és kimentem a városba. Kedvesem a telefon mellett maradt, én meg a Belváros felé igyekeztem. Szépen sütött a nap, a járdák tele voltak úgynevezett becsületes emberekkel Azért mondom így, mert ha a jó részük múltját egy kicsit megkaparnánk, bizony kiderülnének a stiklijeik. Én nem vagyok pesszimista, de a munkánk során az ügyvédekhez hasonlóan mi is a legrosszabb emberanyaggal találkozunk. Akár mint tettesek, akár mint áldozatok kérik a segítségünket, folyton a társadalom alján kotorászunk. Ezért most jó kedvem volt az indiánokhoz hasonló tiszta emberekkel ritkán találkozhattam eddigi gyakorlatom során.
Eredeti tervem szerint a városi könyvtárba igyekeztem. A mi szakmánkban tudják, hogy mennyi értékes információ rejtőzik egy efféle intézményben. Névmutatók alapján elő lehet keresni a bűneseteket áldozataik, tetteseik, az ügyben szereplő bírók, nyomozók, ügyészek, ügyvédek, orvosok és szakértők szerint. Még a sikeresebb üzletkötéseknek, és a nagyobb kudarcoknak is nyomuk marad, ha a helyi sajtó valaha csak két sort is írt róluk. A jobb helyeken már nem cédulákon, hanem kis számítógép-képernyőkön érhetők el ezek az információk. Az intézmény neve is lassan anakronizmussá válik, hiszen a legkevesebb, ami ma egy könyvtárban található, az éppen a könyv. Sokkal több a számítógépesített információ, a videofilm és minden más.
De hagyjuk a gyakorlati informatika kérdéseit.
A könyvtár előtt ugyanis összefutottam Rebber kollégával. Valaha, amikor még magam is rendőrtiszt voltam, nemegyszer dolgoztunk együtt Rebberrel.
Egyidősek és hasonló humorú fickók voltunk annak idején, és ez nagyon fontos. Fontosabb, mint sokan hinnék.
Rebber negyvenes, kissé kopaszodó, nálam is magasabb, kissé görnyedten járó, széles arcú férfi volt.
Most jól hátba vágott, aztán rám vigyorgott:
- Hello, Vilar, mi újság? Élsz még?
- Dehogy, rég eltemettek, csak optikai csalódás áldozata lettél - veregettem én is hátba, minek következtében pár másodpercig intenzíven köhögött és levegőért kapkodott. Leültünk egy padra. - Régen láttalak. Most miben ügyködsz?
- A narkósokhoz helyeztek, képzeld. De nem bánom, egészen jó hely.
- Hát, ha jó helynek lehet nevezni azt, ahol olykor golyók fütyülnek az ember füle mellett...
- Amíg csak a füle mellett, addig semmi baj! legyintett.
- Nézd, te már megjártál minden osztályt nálunk
- folytattam. - Nem hallottad soha ezt a nevet: Ottey?
- Ottey... ? Még nem. De ahogy én téged ismerlek, hamarosan hallani fogok róla... Addig is, ha akarod, utánanézek. A narkósoknál tényleg érdekes munka ígérkezik. Meg kellett erősíteni őket, mert képzeld, kiderült: valahol errefelé szivárog be az országba a latin-amerikai kábítószerek húsz százaléka! Tudod milyen óriási mennyiség az évente?
- Nem, de nem is érdekel - feleltem őszintén, amivel sikerült megállítanom Rebber beszédfolyamát. Még egyszer a lelkére kötöttem, nézzen utána Otteynek, aztán bementem a könyvtárba.
Egy óra múlva kijöttem. Otteyről alig találtam valamit. Az volt a benyomásom, hogy a hűtőházvállalata a raktáraival együtt sem mehet túl jól neki. De azért az éhenhalástól nem kellett tartania.
Vettem egy aznapi újságot és leültem a parkban.