Copyright © Takáts Lilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN 978-615-5596-41-4

Sorskezdet

1.

– Hármas… Hármas, hármas, hármas, hármas! – daráltam dühömben, miközben az iskolatáskám hangos puffanással landolt az udvar egyik korhadó padján.

A tanév utolsó napján felszabadultan zsongott az iskolaudvar. Én voltam az egyetlen, aki csalódottan ücsörgött, azon duzzogva, hogy milyen igazságtalan az élet.

– Nyugi, Zsuzsi! – próbált vigasztalni osztálytársam és egyben legjobb barátnőm, Ditta. – Még van két évünk az érettségiig. Jövőre ráhajtasz, kijavítod, és simán felvesznek a jogra.

– Nem a felvételi érdekel! – fújtattam. – Zalkainé egy számjeggyel kimondta a halálos ítéletet a balatoni nyaralásom felett! Megint rommá fogom unni magam a nyáron!

– Hátha elengednek. A többi jegyed jó…

– Áh! – intettem le a barátnőmet. – Anyám határozottan kijelentette, hogy ha négyesnél rosszabb jegy lesz a bizonyítványomban, elfelejthetem a Balatont.

Irigyen bámultam a társaimat az udvaron, akik láthatóan már maguk mögött hagyták a tanév minden gondját. Rám azonban csak ezután vártak az igazán kínos pillanatok, mivel a szüleimnek be kellett vallanom, hogy nem tudtam kijavítani a félévkor kapott hármasomat matekból. Én ugyan meg voltam elégedve az eredményeimmel – hiszen a magyar és a történelem, amiből mindig jeles voltam, sokkal közelebb állt hozzám, mint a reál vagy a természettudományos tárgyak –, a szüleimet viszont nem a képességeim, hanem a bizonyítványaim érdekelték. És, bár a kapcsolatukat inkább a tisztes távolságtartás, mint a bensőségesség jellemezte, ha rólam volt szó, mindig összefogtak, és vasszigorral próbálták kisajtolni belőlem a lehető legjobb teljesítményt.

Épp azon gondolkodtam, hogy tudnám a legkíméletesebben beadagolni anyáméknak a hírt, amikor az udvar túloldalán elterülő kis betonplaccra tévedt a tekintetem, és egy pillanatra megfeledkeztem a bánatomról. Az iskola focicsapatának tagjai ugyanis épp örömjátékot játszottak egymás ellen, s én ábrándozva felejtettem rajtuk a tekintetem.

Ők voltak az iskola sztárjai. A lányok álmai. Akit ők figyelemre méltattak, az rögtön az iskola legnépszerűbb diákjai között találta magát.

Én ilyesmiről nem álmodozhattam, hiszen még a saját évfolyamomba járó tizenhat éves focista fiúknak sem tűntem föl soha.

– Mi a pálya, lányok? – A másik legjobb barátom, Dénes mély, brummogó hangja rántott vissza a valóságba.

Ditta, Déni – ahogy én becéztem – és én stabil kis hármast alkottunk. Mindenben számíthattunk egymásra, és bármennyire is különböző személyiségek voltunk, mély barátság szövődött közöttünk. Ditta megfontolt, komoly lány volt, aki mindig visszarántott a földre, ha engem elragadott a kamaszos, sőt, sokszor gyermeki hév. Dénes viszont laza volt, vicces és érzelmes. Ugyanúgy egyke, mint én – talán ezért is találtuk meg egymással azonnal a közös hangot. A szülei szeme fénye volt, de hozzám hasonlóan ő is sokszor érezte fullasztónak a meleg családi fészket: mindkettőnk édesanyja szerette egy szem gyermekén tartani a szemét, a kezét, és kontrollálni minden mozdulatát. Ditta ebből a szempontból szerencsésebbnek mondhatta magát, hiszen volt egy nővére, és a szülei sokkal jobban megbíztak benne. Jóval nyitottabban, lazábban nevelték.

Nagyon szerettem mindkettőjüket, bár Dénivel átéltünk néhány kínos pillanatot, amikor felvetette, hogy esetleg járhatnánk. Én soha nem éreztem iránta többet a barátságnál, és nagy megkönnyebbülés volt számomra, hogy a visszautasításom nem tette tönkre a kapcsolatunkat. Akkor viszont meg tudtam volna őt fojtani, amikor – csak azért, hogy cukkoljon – Margitnak becézett…

– Hármas lettem matekból – sóhajtottam magam elé bámulva.

– Akkor a Balatonnak annyi… – csóválta a fejét. – De az augusztusi tábort nem hagyod ki, ugye?

– Viccelsz? Ha az ablakon kell kimásznom, akkor is ott leszek!

– Te! – bökött oldalba Ditta, és a fejével a focipálya felé intett. – Ezzel a Kabaival mi van? Az előbb még cikázott, mint pók a falon, most meg csak kóvályog.

– Fogalmam sincs – sóhajtottam ábrándosan. – Innen azt sem tudom megállapítani, hogy ez most melyikük. Olyan egyformák, fogalmam sincs melyik Attila, és melyik…

– Ez Gergő – vágott a szavamba Dénes. – Nagyobb a feje.

– Te már csak tudod, te kis pótkapus!

Déni évek óta a csapat kispadján ült, várva a nagy lehetőséget. A tehetsége megvolt a játékhoz, de a kitartása hiányzott. Ezért Dittával időnként megengedtünk magunknak egy-egy csípős megjegyzést, hátha felpiszkáljuk benne a sztárfocistát.

– Margit… – kezdte bosszús hangon, ám mielőtt befejezhette volna a mondatot, észrevette, hogy Kabai Gergő, átvágva a betonpályán, éppen felénk tart.

– Szevasz! – nyújtott kezet, amint odalépett hozzánk. – Annyira gáz a Molnár a kapuban. Nem állnál be a helyére védeni? – Közben letörölte az izzadságot a homlokáról.

Déni megrázta a fejét.

– Bocs, de haza kell mennem. Majd este edzésen elkenem a szádat, és kivédem az összes elbaltázott lövésedet!

– Csak szeretnéd! – nevetett fölényesen Gergő, aztán hozzánk fordult. – Sziasztok!

– Szia! – köszöntünk vissza fátyolos hangon Dittával.

– Akkor este! – intett hátra barátunknak, és visszafutott a pályára.

– Jaj, csajok, elcsöppen a nyálatok! – szólt ránk Dénes. – Ez csak pár srác, akik rugdosnak egy fekete-fehér labdát. Mit vagytok tőlük így elájulva?

– Te könnyen beszélsz! – vágott vissza Ditta. – Te mindennap együtt edzel, sőt együtt öltözöl velük. Mi meg csak távolról nézzük őket, hátha egyszer mi is feltűnünk nekik, nem csak a Kótay Viki-féle csinibabák.

– Én is csinibaba vagyok! – méltatlankodtam nevetve.

– Margit! Ekkora orral?! Ne viccelj! – vágott vissza a pótkapus beszólásomért Dénes.

– Na, megszólalt a Nagy Medve a száz kilójával! Különben se margitozz! Utálom!

– Gyerekek, induljunk el, mielőtt még vér folyna – vágott közbe Ditta. – Holnap találkozunk?

– Nekem kettőtől angolórám van, de utána összefuthatunk – válaszoltam.

– Én fél háromra jövök focizni, de nem kötött a program – mondta Déni. – Ha van kedvetek, gyertek ki! Itt leszünk a betonpályán.

– Van! Van! Van! – sipítozott Ditta, mire kitört belőlem a vihogás.

– Lányok… – takarta el a szemét a tenyerével közös barátunk. – Tudjátok mit, inkább maradjatok otthon!

2.

Eszemben sem volt otthon maradni!

Nem mindennap volt lehetőségünk belépni a gimis focicsapat belső köreibe, igyekeztem hát kihozni magamból a maximumot. Igaz, az orrom nagy, de a lábaim formásak és hosszúak, a melleim pedig ízlésesen nagyok és kerekdedek voltak.

Mielőtt elindultam volna a különórámra, lázasan illegtem a tükör előtt. Semmit nem bíztam a véletlenre. Egy fehér, testhez simuló felsőt, és egy nagyon rövid forrónadrágot választottam ki a jeles alkalomra.

A nagy izgalomban aztán a füzetemet a magántanárom asztalán felejtettem. Miután visszanyargaltam érte, izzadságban úszva szedtem a lábaimat. Ditta ugyanis híresen türelmetlen volt. Amint a zebrához értem, ami a betonpálya oldalsó bejáratához vezetett, meghallottam a csoportos gólöröm csatakiáltását. Megtorpantam.

Elég vagyok én ahhoz, hogy közéjük merészkedjem?

Éreztem, hogy a spirálfüzet csúszni kezd az izzadó tenyeremből, összeszorult a torkom, és az idegességtől remegni kezdett a lábam. Mikor aztán rám dudált egy autó, hogy legyek szíves végre átmenni, vettem egy nagy levegőt, és mintha oroszlánok közé indulnék, felszegett fejjel, határozott léptekkel átsétáltam az úttesten.

S hogy miért voltam ennyire ideges? A gimnáziumban ugyanúgy kasztrendszer uralkodott, mint Indiában. A legfelsőbb kasztba tartoztak a focisták tizediktől felfelé, a végzős jó csajok, és azok, akik a saját autójukkal jártak suliba. Utánuk következtek az újonc futballisták, a nem végzős jó csajok és a robogósok.

Csak ezután jöttünk mi, a szürke egerek. S bár ez még mindig előkelőbb pozíció volt, mint a lúzereké, akiket mindenki szívatott, szerettem volna kitörni e tömegből. Ez a délután pedig kitűnő lehetőség volt rá, hogy felkeltsem valamelyik srác figyelmét.

Amikor közelebb értem, láttam, hogy Ditta már a pálya melletti padon ropogtatja az ujjait, és türelmetlenül tekergeti a nyakát.

Mivel a tanév előző nap véget ért, a pályára vezető nagykapu zárva volt. Kénytelen voltam hát átmászni a szedett-vedett fakerítés egyik szélesebb foghíján, majd felpattantam a háttámlára a barátnőm mellé.

– Na végre! – torkollt le Ditta. – Negyed órája várok rád! Ráadásul úgy látom, Dénes nem szólt a többieknek hogy jövünk. Kabai Attila szabályosan fintorgott, amikor meglátott.

– Bocs, vissza kellett mennem a füzetemért. Honnan tudod, hogy Attila volt?

– Tényleg kisebb a feje – vigyorgott rám.

Ahogy ott üldögéltünk, jobban szemügyre véve az ikreket megfigyeltem, hogy a tekintetük még élesebben megkülönbözteti őket egymástól. Gergőé kedves volt és nyílt, míg Attiláé mogorva és nyugtalan. Mintha folyamatosan dühös lett volna valakire.

Amikor Dénes szusszant egyet a pálya másik oldalán, lelkesen integettem neki. Csak akkor vettem észre, hogy Kabai Gergő is ott áll mögötte, amikor Déni feje mellett az ő kezét is megláttam, amint visszaint.

– Láttad? – sziszegtem oda Dittának.

– Láttam… – mondta megkövülten. – Ez most melyik volt?

– Gergő. Attilával különben sem vagyunk köszönő viszonyban.

– Miért? Gergővel igen?… Te figyelj már! – préselte ki a fogai között. – Ez idejön!

És tényleg! Gergő, miközben a nyakláncával babrált, szép lassan elindult felénk.

– Sziasztok! – köszönt kedvesen. – Letehetném ide a láncom?

Ujjatlan, kék-zöld csíkos póló volt rajta és fekete rövidnadrág. A hangja kedves volt, a szeme tengerkék és okosan csillogó. Szerény volt, szőke – mindenekelőtt azonban ő volt Kabai Gergő, az iskola egyik legeredményesebb csatára.

Elvettem tőle az ékszert, és azonnal átkerültem egy másik dimenzióba.

Egy focista észrevett! Engem! Hozzám szólt. Kedves volt. Mi van, ha… Neeem, biztosan nem tetszem neki. Ahhoz én nem vagyok elég szép, elég vicces, elég érdekes.

Amikor szünetet tartottak, Déni vetett ránk árnyékot a maga kétméteres magasságával.

– Sziasztok! – fújtatta. – Mi van, Zsuzsi, megint angol? Minek?

– Szia! – hunyorogtam rá. – Hidd el, én sem tudom. Nem nagy élvezet negyven fokban aszalódni a tetőtéri szobában egy nővel, aki harmincöt, de még mindig azt kérdezgeti az anyjától, hogy a szex vajon mi.

Déni mögül öblös nevetés hangzott fel. Elnéztem a barátom könyöke mellett, és a gyomrom felugrott a torkomba. A pálya szélén guggoló Gergő szájának egyik sarkában és a szemeiben még ott bujkált egy mosoly.

Ezek után már teljes volt bennem a zűrzavar. Eddig azt hittem, azt sem tudja, hogy a világon vagyok, aztán egyszer csak nekem adja a láncát megőrzésre, és nevet az egyik nem túl erős poénomon. Nem nagyon tudtam leplezni a zavarodottságomat.

Miután a fiúk visszamentek játszani, Ditta felém fordult, és rögtön kitört belőle a nevetés.

– Úgy nézel ki, mint akit alaposan fejbe vágtak.

– Jól van, ne röhögj már! – vigyorogtam szégyenlősen. – Inkább mondd el, hogy szerinted is túlgondolom a dolgot, vagy tényleg tetszem neki?

Mosolyogva nézett rám. Láttam, hogy mulattatja az izgatottságom. Néhány másodperc csend után azonban lassan bólintott.

A mámortól szédelegve sétáltam haza, és csak arra tudtam gondolni, hogy hány lány fog megpukkadni a suliban, ha kiderül, hogy Kabai Gergő, a focicsapat sztárja, Pétery Zsuzsival jár.

Másnap, felbátorodva Gergő kedvességén, újra kisétáltunk Dittával a focipályára. Egész délelőtt a padon ücsörögtünk, s közben össze-összeakadt Gergővel a tekintetem.

– Te Zsu! Szerinted hogy tudja megtartani a labdát, amikor a fél szeme állandóan rajtad van? – tette fel barátnőm a nagy kérdést.

– Fogalmam sincs… – feleltem ábrándosan. – De olyan kedves a tekintete! Nem úgy, mint az öccsének, Attilának. Ő úgy néz rám, mintha én találtam volna fel… Nem is tudom… A fizika témazárót… Nem értem! Lehet, hogy ez valami fordított iker-dolog? Hogy ha az egyik érez valamit, akkor a másik annak a reciprokát érzi?

– Zalkainé büszke lenne most magára, hogy matekból sikerült egy kifejezést a fejedbe vernie.

– Ne emlegesd Zalkainét! – hadartam bosszúsan. – Viszont – élénkültem fel néhány másodperc néma szitkozódás után – így már nem is bánom annyira, hogy ugrott a Balaton.

Gergővel számtalanszor összeakadt a tekintetünk azon a délelőttön, és a halvány mosoly, ami ezeket a lopott pillantásokat kísérte, eloszlatta minden kétségemet afelől, hogy valóban érdeklem.

Mivel lassan ebédidő volt, indulni készültünk. Amikor lekászálódtam a pad háttámlájáról, valaki megkocogtatta a vállamat.

– Zsuzsi… – téblábolt előttem Gergő félszegen.

– Igen? – kérdeztem vissza, miközben megpróbáltam nyugalmat erőltetni magamra.

– Öhm… Lenne kedved délután eljönni velem fagyizni?

A lélegzetem elakadt valahol félúton, így alig tudtam kinyögni egy szaggatott „igen”-t. Láthatóan megkönnyebbült, és miután megbeszéltük, hogy hánykor és hol találkozunk, Dittával az oldalamon vigyorogva hazaindultam.

A délutáni randevú nem okozott csalódást. Nagyon hamar egy hullámhosszra kerültünk. Ő imádott olvasni, akárcsak én, és isteni humorérzékkel volt megáldva. Egyáltalán nem volt rá jellemző a csapattársai nagyképűsége, ráadásul nagyon jól nevelt és udvarias volt. Napokig csak sétálgattunk kézen fogva, és képesek voltunk órákon át megállás nélkül beszélgetni és nevetni.

Az első félszeg, elkapkodott csókra egy meleg nyári éjszakán került sor, egy héttel az első találkánk után. A zavartól fülig vörösen toporogtunk egymással szemben, míg ő volt az, aki összeszedte a bátorságát, és hozzám hajolt. Ezek után még felszabadultabban, még gondtalanabbul töltöttük együtt az időnket.

Igyekeztünk kiélvezni a nyarat. Szinte mindennap strandoltunk, és ha futni ment, én biciklivel kísértem. Az estéket pedig rendszerint a csapattársaival töltöttük a város főterén.

Egy hónap után azonban azt kezdtem érezni, hogy nekem ő túl kedves. Túl simulékony. Minden apró veszekedést, ami megédesíti a tiniszerelmeket, kikerült. Egész egyszerűen nem tudta fenntartani a figyelmemet.

Próbáltam meggyőzni magam, hogy ezt inkább pozitívumként kellene felfognom, hiszen olyan nehéz rendes fiút találni, de a lelkesedésem iránta napról-napra lanyhult. Mígnem egy késő nyári este, miután hazakísért – hosszas tétovázás után –, kimondtam, hogy szakítani szeretnék vele.

Az arca megrándult, a szeméből pedig olyan mély szomorúság sugárzott, hogy azonnal elszégyelltem magam. Nem állt szándékomban ekkora fájdalmat okozni neki. Néhány perc kínos csend után szóra nyitotta a száját, de végül nem szólt semmit. Némán bólintott, jelezve, hogy megértett, és egy utolsó szomorú pillantás után sarkon fordult, és magamra hagyott. Másnap délután Dittával a teraszunkon beszélgettünk.

– Sokkal rosszabbul viselte, mint vártam – bámultam magam elé.

– Azért, mert szerelmes beléd.

– De hát alig tartott másfél hónapig! Én is jól éreztem magam vele, de ez nem volt szerelem. Soha nem gondoltam volna, hogy egy focista srácnak éppen én fogom összetörni a szívét.

– Jaj, hagyd már ezt! Ők is csak emberek! – torkollt le kissé hevesen. – Bár, hogy pont az egyik legnormálisabbat sikerült padlóra küldened közülük…

Miután Ditta elment, még sokáig elemezgettem magamban a történteket. Végül arra jutottam, hogy semmi rosszat nem követtem el azzal, hogy őszinte voltam Gergővel.

3.

– Hol vagy? – hallottam a barátnőm kiabálását a telefonban. A háttérben üvöltött a zene, és mintha a dzsungel összes állata egy helyre gyűlt volna össze, olyan hangzavar hallatszott az éterből.

– Jézusom, Ditta! Te hol vagy? – kérdeztem fájdalmas arccal, miközben a ruháim között válogattam.

– Vikiéknél! Egy órája várok rád! Gyere!

– És kitört az apokalipszis, hogy ilyen zsongás van?

– Nem hallom mit mondasz. Az a lényeg, hogy gyere! – süvöltötte, majd lerakta.

– Szerintem még jövő héten sem fogsz hallani semmit – motyogtam magam elé, miközben letettem a telefonomat az asztalra.

Szilveszter este volt, és én valóban nem siettem el a készülődést. Szerettem volna egy kicsit anyáékkal lenni, beszélgetni, koccintani, ezért csak fél 10 körül indultam el az osztálytársam, Kótay Viki szomszéd utcában lévő házibulijába.

Egyébként sem szívesen hagytam ott anyát, mert tudtam, hogy nagyon szívesen elmenne valahová vacsorázni vagy táncolni egy kicsit. Ám mivel apa egyáltalán nem volt vevő az ilyesmire, otthon gubbasztottak mindketten, bámulva a vérciki szilveszteri humorparádét a tévében…

Amikor megérkeztem Vikiékhez, rögtön kép is társult a telefonban hallott hangzavarhoz. A földszinti nappaliban legalább húsz ember zsúfolódott össze: osztálytársak, évfolyamtársak, barátok, barátnők. Néhányan táncoltak, pár fiú leszedálva üldögélt a sarokban, a házigazda, Viki pedig – mint mindig, hosszú göndör hajával és párductestével ezen az estén is kitűnve a tömegből – mosolyogva édelgett egy végzős fiúval, akihez én közel sem mertem volna menni.

A konyhában már sorakoztak az üres üvegek, a teraszon lévő hamutartókban alig fértek el a csikkek, az egyik emeleti szobába pedig nem lehetett bemenni, mert egy párocska kisajátította magának.

A nappali sarkában állva forgattam a fejem, hátha találok valakit, aki még beszédképes állapotban van. Aztán megláttam Dénest, aki a kanapén ülve tátott szájjal hallgatott egy lányt, aki láthatóan eltökélte, ha ordítva is, de előadja barátomnak a mondandóját.

Odaléptem hozzájuk.

– Sziasztok!

Ezt még kétszer meg kellett ismételnem, mivel a hangzavarban Dénes csak harmadjára hallotta meg a hangomat.

– Zsu! – kapta fel a fejét, és feltápászkodott a kanapéról.

– Szia! – hajoltam oda közvetlenül a füléhez. – Mikor kezdődött a buli? Délben?

– Neheheeem! – vihogott spiccesen, majd tetőtől talpig végigmért. – Jól nézel ki!

– Köszi, te is! Ditta merre van?

– Sétálni mentek Gergővel – mondta, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Gergővel? – guvadt ki a szemem. – Milyen Gergővel?

Sejtettem ugyan a választ, de nem akartam elhinni.

– Hát Kabai Gergővel… Egyébként lassan indulhatunk mi is, nem?

– Hova? – értetlenkedtem.

– A Fő térre! Tudod… A koncert.

– Persze, a szilveszteri koncert! – csaptam a homlokomra. Hetekkel előtte megbeszéltük, hogy megnézzük az egyik helyi rockzenekar szokásos újévi előadását a városközpontban. – El is felejtettem. Szólj, ha végeztél a kislánnyal! Addig iszom valamit.

– Minden oké? – nézett rám aggodalmasan.

Tűnődtem, elmondjam-e neki, mi jár a fejemben, aztán döntöttem.

– Oké, csak… Őszintén szólva az állam még mindig a parkettát verdesi Gergő és Ditta miatt… Na mindegy! Menj vissza a lányhoz, de nélkülem el ne merj indulni!

Bementem a konyhába, és töltöttem magamnak egy pohár olcsó, édes vörösbort. Nekidőltem a sarokban álló, embermagasságú hűtő ajtajának, és a gondolataimba merültem.

Mit akar Ditta Gergőtől? Mit akar Gergő Dittától? Mit akarok én Gergőtől? És egyáltalán, mit érdekel engem, hogy mit csinál és kivel? De mit csinál Dittával?

Dénes lépett be az ajtón, és rántott ki a gondolataim örvényéből.

– Mehetünk, hugi?

– Máris? – húztam fel a szemöldököm.

– Á, van barátja – húzta el a száját csalódottan.

– Gyere! – karoltam bele. – Mulassunk!

Kiléptünk a fagyos éjszakába. Kisétáltunk a kertes házak közül, és a panelházak közt fekvő Fő tér felé vettük az irányt.

– Nem vagyunk normálisak! – méltatlankodtam, mielőtt meghúztam a pezsgősüveget, amit a buliból magunkkal hoztunk. – A jó melegből kijönni Szibériába… Remélem, legalább a koncert jó lesz!

Amikor odaértünk, láttuk, hogy a tér tele van ismerősökkel. Számos osztálytársunkkal futottunk össze, akik szintén a szabadtéri koncert mellett döntöttek, szemben Viki fülsiketítő, füstös, eszméletlenségbe torkolló bulijával.

A téren felállított forralt boros stand előtt foglaltunk helyet, ahol három óriási gázgomba árasztotta magából jólesően a meleget. Hatalmasakat nevettünk, felidéztük az óév legemlékezetesebb eseményeit, és lelkesen csápoltunk a kissé gyenge, hamis rockzenére. Aztán éjfélkor a sörpadok mellett állva elénekeltük a Himnuszt, és miután a tűzijáték utolsó visszhangja is elhalt, Déni felé fordultam, hogy megtudjam, mik a további tervei.

– Azt hittem, visszamegyünk Vikiékhez. Nincs kedved? – lepődött meg.

– Annyira klassz volt ez az este, semmi kedvem visszamenni abba a delíriumba. Inkább sétáljunk egy kicsit, aztán én hazamegyek, te meg bulizhatsz reggelig.

Körbesétáltuk hát a város közepén lévő kis tavat, aminek a jegén – a tiltás ellenére – többen korcsolyáztak. Épp a tóval szemben magasodó orvosi rendelő mellett haladtunk el, amikor a járdát szegélyező bokrok mögül éktelen öklendezés ütötte meg a fülünket.

Megtorpantunk, és elkerekedett szemmel bámultunk egymásra. Néhány másodperc után újra hallottuk a hányás semmivel össze nem téveszthető hangját.

– Gyerünk! – intett Déni a fejével a bokrok felé.

Átléptük a kisebb tujákat, és egy tiszafa mögött legnagyobb meglepetésünkre Kabai Gergőt találtuk, aki öntudatlanul feküdt a földön, lehányt kabátban.

– Jézusom! – hördültem fel. – Ez tök részeg! Mióta lehet kint?

– Ne… Nem tudom! – nyögte Dénes, miközben a hóna alá nyúlt, és nagy nehezen felállította. – Gergő! Öreg, mióta fekszel itt?

– Hrrgghrrr… – válaszolta az exem lilára fagyott szájjal.

– Elég rosszul néz ki. Hova vigyük? – kérdeztem.

– Viki nem hiszem, hogy örülne neki.

– De hát haza se vihetjük! A szülei kitérnének a hitükből. Tudod, milyenek…

– Akkor? – türelmetlenkedett Dénes. – Hazaviszed te?

– Persze! – vágtam rá ingerülten. – Befektetem anyámék közé!

– Találjunk ki valamit, mert megfagy! Nézd, hogy reszket a szája!

– Itt az ügyelet, vigyük be! Ott legalább meleg van, kap egy kis sóoldatot, alszik egyet, és reggel hazamegy, mintha mi sem történt volna.

– Az ügyeletre? – húzta fel bozontos szemöldökét a barátom. – Az biztos, hogy az anyja fülébe jut.

– Azt legalább le tudja tagadni. De ha így állít haza, azt biztos nem.

– Igazad van – sóhajtott. – Menjünk!

Becipelte hát Gergőt az ügyelet folyosójára, és amíg én bekopogtam a vizsgáló ajtaján, a kemény faszékeken végigfektette az öntudatlan srácot.

Az orvos éppen kint volt egy betegnél, az asszisztensnő pedig – ahogy ez kisvárosban lenni szokott – mindhármunkat gyerekkorunk óta ismert. Tapintatos volt, nem kérdezett semmit, csak megkért, hogy a cipőt és a kabátot vegyük le Gergőről, és tegyük szabaddá az egyik karját, hogy beköthessen neki egy sóoldatot.

– Itt marad vele valamelyikőtök? – nézett ránk, miközben behúzta maga után a vizsgálószoba ajtaját.

Bizonytalanul pillantottam Dénesre.

– Én itt maradok – mondtam halkan.

– Mi? Minek? – kérdezte értetlenül.

– Csak amíg meg nem érkezik Attila. Hívd fel, légy szíves! Én pedig megpróbálom elérni Dittát.

Mivel a barátnőm nem vette föl a telefont, indulatosan csörtettem vissza a váróba, és Dénire néztem, aki még mindig Attilával beszélt.

– Na, jön? – kérdeztem, mikor végre letette a mobilját.

– Jön. Negyedóra múlva itt lesz. Egyébként azt mondta, hogy tizenegy körül Ditta visszament a buliba. Merev részeg volt, és folyamatosan sírt.

Tehát nem jöttek össze! – futott át az agyamon a boldogító gondolat, bár magam sem értettem, miért örültem ennek ennyire.

– Menj vissza te is – simogattam meg a karját. – Én megvárom Attilát, aztán hazaballagok.

– Biztos? – nézett rám bizonytalanul. – Ne kísérjelek haza?

– Menj már! És boldog új évet!

– Neked is… – sóhajtott mélyen a szemembe nézve. Lemondóan megrázta a fejét, majd elindult a kijárat felé.

Amint kilépett a hideg éjszakába, én az ajtó felé fordultam, ami mögött Gergő pihent, és kalapáló szívvel lenyomtam a hideg fémkilincset.

Az apró, félhomályos helyiséget csak a halvány asztali lámpa világította meg. Gergő ott feküdt tátott szájjal a vizsgálóágyon, állig betakarva egy vékony lepedővel. Csendben felakasztottam a kabátomat, majd lábujjhegyen odasétáltam, és leültem az ágy mellett álló fehér pilleszékre. Tanácstalanul bámultam. Elképzelésem sem volt, miért itta le magát ennyire.

Néhány perce ültem mellette, amikor kinyitotta a szemét, rám nézett, és öklendezni kezdett. Felugrottam. Még épp időben sikerült felkapnom a sarokban álló kukát, és odatartottam elé.

Amikor végzett, megtörölte a száját a pulcsija ujjával, és rám hunyorgott.

– Te… Mit keresel itt? – kérdezte rekedt hangon, miután félig nyitott szemmel körbenézett. – És én… Én mit keresek itt?

– Kiütve szedtünk össze egy bokor alól Dénessel – feleltem halkan. – Gondoltuk, jobb, ha felmelegszel és kialszod magad, mielőtt hazamész. Az ügyeleten vagy.

– De te miért vagy itt? – kérdezte újra kásásan, majd visszahanyatlott az ágyra.

– Mert te is megtennéd értem ugyanezt, ha bajban lennék.

Mivel néhány percig némán, behunyt szemmel szuszogott, azt hittem, elaludt. Amikor azonban újra beszélni kezdett, mellbevágott az, amit és ahogy mondott.

– Mindent… – nyögte halkan – Mindent megtettem volna érted. Annyira szerettelek.

Elképedve bámultam rá, keresve a szavakat, de ő folytatta:

– Imádtam, ahogy beszéltél, ahogy énekeltél, ahogy nevettél… Mindent imádtam benned. De te… Te nem akartad, hogy imádjalak… Hát akkor… – Már zihált, és nagyokat nyelt. – Most minek vagy itt?

Aztán megint hányt, lehunyta a szemét, és egy perc múlva újra elaludt.

Azt, hogy szeretett, tudtam. Ahogy azt is, hogy megbántottam, amikor az előző nyáron szakítottunk. De az a keserűség, az a sértettség, ami a hangjából áradt, rádöbbentett, hogy fogalmam sem volt arról, milyen mély volt a szerelme, és mekkora volt a fájdalom, amit okoztam neki.

Először a szégyen és a bűntudat hullámai söpörtek rajtam végig. Egészen eddig nem érdekelt, hogy kit mivel és mennyire sértettem meg. Összeszorult torokkal bámultam magam elé, és rádöbbentem, hogy a Gergővel töltött idő alatt saját magamon kívül egy percig sem gondoltam senki másra.

Felé fordultam, és úgy néztem végig rajta, mintha életemben először látnám a hullámokat a hajában, a frissen borotvált arcát, a lehunyt szemeit, a rövid ujjait. Végigpörgettem magamban az együtt töltött idő minden másodpercét, és rájöttem, hogy mennyire önző voltam. Egy hülye kis liba, akinek fogalma sem volt róla, hogy milyen kincset talált.

Az újonnan gyúlt szerelemtől lángoló arccal felálltam, és végigsimítottam a homlokán. Ahogy egyre közelebb hajoltam hozzá, éreztem a bőrömön meleg leheletét. Az ajkaim milliméterekre voltak csupán az övétől, amikor kivágódott a fehér ajtó, és Kabai Attila rontott be a vizsgálóba.

– Mit csináltál vele? – kérdezte tajtékozva.

– Hülye vagy? – kérdeztem vérvörös arccal, miután felegyenesedtem az ágy mellől. – Mi találtuk meg Dénessel. Ha nem hozzuk be, reggelre megfagyott volna. Úgyhogy jó lesz, ha visszaveszel!

A szeme villámokat szórt, de nem szólalt meg.

Megkerültem az alvó Gergőt, leakasztottam a kabátomat a fogasról, és mikor elmentem Attila mellett, sokatmondó tekintettel néztem rá. Nem köszönt, de mielőtt becsuktam magam mögött az ajtót, hallottam, ahogy a fogai között utánam sziszeg:

– Ribanc…

Mivel sem a hely, sem az alkalom nem volt megfelelő arra, hogy orrba vágjam, úgy tettem, mintha nem hallottam volna meg a megjegyzését. Zsebre dugott kézzel, az új érzésektől felkavarva kisétáltam az ügyeletről.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com