Korkép

©Vezekényi György 2016

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-763-0

MOBI ISBN 978-963-387-764-7

1.

A Csendes-óceán kegyetlen horizonttalanságát néztem már napok óta, mert senkivel nem volt kedvem megismerkedni. Inkább azon a furcsaságon törtem a fejem, hogy miképpen kerültem én erre a hajóra, aminek még az úti célját sem tudtam. Azzal szórakoztattam magam a korlátnál állva s a végtelen vizet figyelve, hogy gondolatban bejártam e hajó minden zugát. A másodosztályra szólt a jegyem s ettől úgy éreztem, mintha valaminek a közepébe csöppentem volna. Hiszen ezen az osztályon utaztak azon középosztálybeliek, akiknek tudásával nem igazán tud mit kezdeni a társadalom. Tudtam, hogy a harmadosztályon diákok és bevándorlók utaznak, gitárzenével múlatva az időt, és roppantul idegesítik a személyzetet, mivel még borravalóra sem telik nekik. Fent pedig az első osztályon a gazdag üzletemberek, politikusok, neves művészek és egy-két nemes utazik fényűző lakosztályaikban. Ők a kiváló és elit vendégek, akiknek valójában ez a hajó épült. De mást is tudtam a hajóról. Hiszen alattunk voltak a gépészek, akik állandóan a vízszint alatt dolgoznak, esznek, isznak és alszanak. A hajó matrózai a fedélközöket járták, ügyelve a rendre és az utasok biztonságára. És volt még egy réteg itt, a konyhások, takarítók és a rendezvényfelelősök, akik az utazók kényelméért és szórakoztatásáért voltak felelősek. Általában a fedélközök utasai nem igen találkoztak egymással, hacsak nem a bárban vagy az étteremben, amely este a vacsora után műsoros állófogadássá, amolyan hallá változott. Egyik nap aztán, amikor már meguntam saját társaságomat a korlátnál, visszamentem a kabinomba s igencsak meglepődtem, hogy Kodegidor és Ken várt engem az ajtó mögött, kényelmesen ücsörögve és bort iszogatva.

- Hát ti? – kérdeztem önkéntelenül

- Csak beugrottunk megnézni, hogy vagy – felelte Ken mosolyogva, miközben én Kodegidor arcát fürkésztem, hiába.

- Ti is itt utaztok a hajón? – kérdeztem. – Nem is tudtam.

- Nem erre a hajóra szól a jegyünk – felelte Kodegidor -, csak átjöttünk meglátogatni. – De úgy látom, nem nagyon örülsz nekünk.

- Nem, csak éppen meglepődtem – feleltem. - No és kicsit túl sokat gondolkodtam.

- Min gondolkodtál, ha szabad érdeklődnöm? – kérdezte Ken?

- Voltaképpen a hajó felépítésén, a gépháztól a személyzeten át az utasok osztályáig. S közben az óceánt néztem, amely parttalanságában ringatja ezt a kis világot.

- Ez érdekes – mondta Kodegidor -, mert ha átfordítjuk a szimbólumok nyelvére, amit mondtál, akkor az óceán a világ, a hajó pedig a pokoltól mennyországig mindent képvisel, beleértve a pusztán földi életet is, amit mondjuk a harmadosztály utasai képviselnek. A másodosztályon rögök és szellemek találkoznak, míg az első osztályon utazók képviselik a mennyországot a maguk elitségével.

- És akkor hol vannak az istenek? – kérdezte Ken.

- Itt egy isten van, a kapitány! – mondta Kodegidor.

- De a kapitánynak is van főnöke – szóltam közbe. – Mert a hajónak a megfelelő útvonalon kell közlekednie a megfelelő sebességgel, amit műholdról ellenőriznek.

- Úgy, úgy – nevette el magát Ken. - Lám, itt sem látható és tapasztalható az isten, pusztán az isteni beavatkozás.

- Már aki hisz még ebben – mondta Kodegidor.

- Te ateista vagy? – kérdezte Ken. – Nem is tudtam.

- Nem vagyok ateista, hanem az lettem.

- Ezt én is mondhattam volna – vetettem közbe.

- Ezt nem értem – mondta Ken.

- Nem is fontos – feleltem Kodegidor helyett is.

- De igen, engem érdekel! – mondta Ken.

- Rendben –feleltem. - Amikor még hittem, akkor még bíztam az emberekben. Mióta nem bízom az emberekben, azóta hinni sem tudok.

- És mi okod nem bízni az emberekben?

- Író barátunk rosszkor, rossz helyen született, olyan erkölcsökkel, amik divatja múltak.

- Köszönöm, Kodegidor! – mondtam.

. Miféle erkölcsök ezek? – kérdezte Ken.

- Összefoglalva annyi, hogy minél több embernek jó, annál jobb nekem is – mondtam.

- De hát ez nem igaz manapság - mondta Ken -, hiszen mindenki önös érdekből cselekszik.

- Ez így van – feleltem –, s ebből is fakad minden lelki problémám.

- Na, jó, akkor térjünk vissza a hajóra – mondta Kodegidor. – Hiszen ez a hajó akarattal, vagy akaratlanul az egész világunkat megmutatja, valószínűleg még író barátunk problémáját is. Mert ha jól belegondoltok, itt a másodosztályon utazik az a középosztály, amely kisebb részben a független értelmiségi réteget is alkotja. Fent az első osztályon pedig a pénz utazik, a legkülönfélébb köntösökbe bújtatva. Őket nyugodtan nevezhetjük diktátoroknak is, míg a harmadosztályon a zendülők utaznak, már ha van kedvük zendülni. Ők laknak a kiszolgáló és kiszolgáltatott személyzet szomszédságában és csak nagyritkán jutnak fel a hallba vagy a bárba. Viszont kritikus szemmel nézik a más osztályokon utazókat és örökké elégedetlenek, hacsak nem szerelmesek éppen.

- Szóval olyan ez a hajó, mint egy korkép – mondtam.

- Pontosan – felelte Kodegidor,

- Akkor nézzük meg közelebbről is – mondta Ken. – Menjünk, nézzünk körül a hajón, habár engem leginkább az elit érdekel.

- Rendben – feleltem, s Kodegidor is bólintott.

- Először a bárba menjünk! – javasolta Ken -, mert ott a legegyszerűbb ismerkedni.

A bárban nem voltak sokan. Néhányan a bárpultnál itták söreiket vagy teáztak, az asztaloknál ülők közül többen újságot olvastak, vagy pezsgőt, vagy valamilyen más italt poharazgattak. Érdekes volt, hogy szinte alig akadt olyan asztal, ahol ketten vagy többen beszélgettek volna. Mintha mindenki magányra vágyott volna, avagy tényleg magányos volt. A bár maga elegáns hely volt. Látszott, hogy a csendes, udvarias vendégekért alakították ki belsejét. Mint az angol pubokban, itt is padlószőnyeg volt és az asztaloknál kényelmes kanapék, vagy bőrfotelek várták a vendégeket. Ken kinézett magának valakit és szó nélkül elindult egy asztal felé. Ahogy leült, láttuk a másik úr megdöbbenését, de hamar felengedett, ahogy Kennel el kezdett beszélgetni. Miután mi is csatlakoztunk, hamar kiderült, hogy egy dúsgazdag médiamágnással van dolgunk. Szavaiból hamar kiderült, hogy fogalma sincs, mi jelenik meg a médiabirodalmában, neki csak a bevétel számít, no és a nemzetközi politika, amennyiben valamelyik országban nem úgy működnek a dolgok, ahogy azt ő szeretné, mármint az érdekeltségi körén belül. Én pedig, amíg hallgattam őt, elővettem a naplómat és írni kezdtem:

Nem láttok mást csak a pénzt,

ily romlott az emberi eszmény,

hisz a jó s a rossz egyre megy,

mert a hatalom a fő dolog,

s jó hír az is, ha egy árva gyermek

az utcán a fagyhalálig kódorog.

Természetesen a férfinak feltűnt, hogy én írok, s gyanakodva azonnal hozzám fordult:

- Maga újságíró? Melyik újságnak dolgozik? – kérdezte már-már dühösen.

- Költő, író vagyok – feleltem.

- Az más - csillapodott le. – Versekkel és regényekkel nem foglalkozom.

- Pedig rosszul teszi – mondta Kodegidor. – Mert a jó versek és a jó regények nem a mának, hanem a holnap emberének íródnak, amikor az ön híreire már senki nem emlékszik.

- Megmutatná az egyik versét? – kérdezte a férfi.

- Természetesen – feleltem s elővettem a laptopomat, hogy azon keressem ki a megfelelő verset, azt, amit ennek az embernek el akartam mondani:

Korkép

Látod, barátom, széttöredeznek a mondatok,

s a szavak is semmitmondók lesznek már,

hisz oly korban élünk, hol minden a pusztulás

lépcsőire hág, min a nagy Babilonban.

Hát ez az ok, hogy az istenek harcba kevertek

minket örökkön örökké, s hogy a politika s a gazdaság

lett mindennek mértéke, nem pedig az ember

és a humánum. És sajnálom, hogy tudom

hogy hol vétettük el az utat: a huszadik század

elején, mikor a természettudományok

istentelen és természetellenes tudást adtak

meg nekünk, kik először éljeneztünk

az új vívmányok előtt, mik mára átokká lettek.

Így hát téged kérdelek, te bölcs, mit tehetek,

mi értelme bármi tettnek vagy szónak,

ha nem simulékonyan divatos, s mondandója is van,

de némaságra ítéltetett? Vagy talán van még

egy kicsiny remény, ezt kérdem én s azt,

hogy élni érdemese-e még e korban, mi csak

elvesz, és még rosszabb, ha ad. Mert ha ad

akkor is elvesz: jó ízlést és emberséget,

hisz ma mindent felülír az egyéni érdek és cél,

s ez mutatja a hanyatló kor tünetét,

melyben létezem s egy kissé élek még.

Az ismeretlen úr többször is elolvasta a verset, majd így szólt:

- Ez nekem tetszik, a pályám kezdetére emlékeztet, amikor még alig volt pár dollár a zsebemben. De ma már nem látom ilyen sötéten a helyzetet sem a jövőt. Én úgy hiszem, hogy korszakok jönnek és mennek, s mindig lesznek, akiket ez jobban érint társadalmi helyzetüknél fogva. Sőt, ha gondolja le is hozatom az egyik lapomban.

- Nem, köszönöm – feleltem.

- És miért nem?

- Akik az ön lapjait olvassák, nem hiszem, hogy megértenék ezt a verset, vagy hogy egyáltalán érdekelné őket egy vers.

- Ezzel egyet kell értenem – felelte őszintén. – De ettől függetlenül velem tartanának ezen az estén, a hallban? Természetesen a vendégeim.

- Köszönjük, örömmel! – mondta Ken, még mielőtt én vagy Kodegidor megszólalhattunk volna.

Hiába, Ken szereti az életet, szereti az élet csillogását, és be kell, hogy valljam, valaha én is szerettem, de ma már másként gondolkodom. Egyedül lenni! Hirtelen ez volt a legfőbb vágyam.

- Remek! - felelte az ismeretlen úr. – Akkor ideje bemutatkoznunk. Én John vagyok, John Globe.

Mi is sorban bemutatkoztunk, majd megbeszéltük a találkozó időpontját és elbúcsúztunk.

- Ken, az isten verje meg! – mondtam – pont egy ilyen alakkal akarsz együtt mulatni ma este?

- Miért ne? Szereti az életet, ki is élvezi, mi rossz van ebben?

- Csupán annyi, hogy én már a másik oldalon állok – feleltem. – Mert az a vers azért is tetszett neki, mert róla is szólt, de nemcsak a gyerekkoráról, hanem a mostani önmagáról is, a jelen világról.

- Ezt szerintem nem vette észre – mondta Kodegidor.

- Szerintem se – vélekedett Ken. – Így hát te egy egzotikum vagy számára, mi pedig biztosítjuk a kellemes társaságot hozzá.

- Köszönöm, de én ebből nem kérek – mondtam szigorúan. – Nem vagyok kiállítási darab.

- De… - kezdte Ken.

- Ne folytasd, tudom, hogy nem csak te, hanem John is így gondolkodik. Éppen ezért nem leszek ott ma este. Egyedül akarok lenni. Ti csak mulassatok!

- Nem lesz éppen mulatás – felelte Kodegidor -, de tiszteletben tartjuk a kívánságodat, nem fogunk ma már zavarni.

Egy darabig ténferegtem a fedélzeten, majd elhatároztam, hogy lemegyek a harmadosztályra körülnézni. Legelőször gyereksírás ütötte meg a fülemet. Sohasem bírtam ezt a hangot, sértette a dobhártyámat, az idegeimre ment, mert minden gyermeket sajnáltam, akit világra hoztak ebben a korban, ahol a legtöbb ember az üresedő holnapoknak él. De távolabb gitárzenét halottam és táncosok dobogását. Arrafelé vettem tehát az irányt. Két közép-amerikai fiú gitározott flamenco stílusban. A zenéjük üde volt és vérpezsdítő, igazi mexikói zene. Ez a zene számomra egyetlen csokorba fogta össze az emberi érzelmek legszélesebb skáláját, így a haláltudatot is. Sokáig hallgattam a zenét és néztem a táncosokat, akiknek egész testük átvette a zene ritmusát, dallami mondanivalóját. Mert valóban a zene a leginternacionálisabb művészet, s csak azután jön a festészet és a szobrászat. Hiszen a zene a vért ragadja meg az emberben, míg a festészet vagy a szobrászat intellektuális élmény marad.

Mikor a zenészek és a táncosok is elfáradtak, visszasétáltam a korláthoz s egészen kihajoltam a víz fölé, melynek tükre nem szűnő táncot lejtett. Aztán eszembe jutott a vers, amit Johnnak mutattam. Tudtam, hogy ha fel is fogta az értelmét, nem akart tudomást venni róla. Az elit ugyanis oly gondtalanul él, hogy nem foglalkoztatják a holnapok. A pillanatnak élnek és ez az igazi dekadenciájuk. Mert az élet múlt, jelen és jövő, a jövő, amiben minden és mindenki kicserélődik. Ám a hanyatló civilizációk nem látják ezt, mint ahogy a mi globalizált civilizációnk sem. Mítoszok és antropomorf intellektus jellemzi korszakunkat. Ezért vannak vallásháborúk, terrorizmus, diktátorok, ezért van politika és gazdaság helyett gazdaságpolitika, és nemzeti és csoport érdekellentétek. Ahogy így tűnődtem, megpillantottam egy hölgyet. Egész megjelenésén látszott, hogy az elitből származik. Olyan távoli és megközelíthetetlen, mégis vonzó volt, hogy alig tudtam levenni róla a szemem. Először a lovagi költészet jutott az eszembe róla: dalnokok serege keresné egyetlen pillantását, gondoltam. De aztán észbe kaptam, s megláttam a realitást: ő is megvénül egyszer s szépsége észrevétlen illan el.

A szépség észrevétlen illan el,

egy perc elég neki és nincs sehol,

csak a szemek izzanak még,

melyek tudják az álmot, hogy mi volt.