TÖRTELI GABRIELLA

HONNAN HOVÁ?

Kiadó: Törteli Gabriella magánkiadás

Copyright © Törteli Gabriella

A konverziót készítette: ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-760-9

MOBI ISBN 978-963-387-761-6

Ez az én ima-láncom. Gyöngyszemei a szentírások, gondolkodók és betegek szavai. Zsinórját az életem évei adják. Azért imádkozom, hogy a tudatunk határai átjárhatóbbak legyenek, és egymásra találjunk.

Első része, a Szivárványút 2000-ben született. Pszichiátriai és szenvedélybetegek írásaiból, és saját élményekből áll. Emiatt az ő nevük monogrammal jelzett. A cím a buddhista világkép motívuma, ami a Samsarából való szabadulásra utal. Az alcím pedig – megvilágosodás vagy tudathasadás - egy olyan lelki történésre, amelyet megközelíthetünk rácsodálkozva, értelmezve, vagy elkerülhetjük félve, rettegve, sőt ambivalens érzelmekkel vágyva is rá és nem is. Ami velem történt, intenzitását és tartalmát tekintve leírhatatlan, mégis megpróbáltam leírni. Szerettem volna megosztani egy szélsőséges pillanatot az életemből, mert megeshet bármelyikünkkel, de nagyon nem mindegy, hogyan éljük túl. Lassanként megszületett bennem az érzés, hogy el kell mondanom.

A második rész, a Puding 2008-10 között született a megvalósításról. Ez volt a puding próbája, és lesz, amíg élek, sőt halok.

A harmadik rész a vallással történt találkozásom után született 2014-ben, ami a kérdőjeleket végletekig növelte bennem. Minden meggyőződésemet próbára tettem, és kerestem a válaszokat. Megtaláltam, és megnyugodtam. Útkeresésemnek ezért lett a címe: Honnan hová? A szív útján járva közvetlen átélések vezetnek minket. A képeket azért helyeztem a szavak mellé, hogy minden, amiről szó esik, éljen.

TARTALOM

SZIVÁRVÁNYÚT

PUDING

HONNAN HOVÁ?

MEGKAPASZKODÁS

TUDAT

UTAK

TANÍTÁS

ÚTMUTATÓK

SZIVÁRVÁNYÚT

megvilágosodás vagy tudathasadás

Ne tapossatok rajta nagyon,

Ne tiporjatok rajta nagyon,

Vér-vesztes, szegény szép szívünkön,

Ki, íme száguldani akar.

Ady Endre: Üdvözlet a győzőnek

Előszó

A szivárványutat keressük mindannyian. Megérintjük, majd szem elől tévesztjük. Elmerülünk létünk „forgatagában”, más szóval a létkerékben. Ugye, hajszálpontos a nyelv? Miként tudásunk, vagy sejtéseink.

Életünk értelmét keresve már a szivárványutat keressük. Személyiségünk határait azonban mi magunk emeltük, és mi döntünk róluk. Énünket nekünk kell legyőznünk a megszabaduláshoz.

Itt azokról a pillanatokról számolunk be, amikor váratlanul, döbbenten és visszahőkölve ott állunk a küszöbön, félelemmel és elvágyódással telve. Félünk elengedni ismerős kapaszkodóinkat, de már visszafordulni sem szeretnénk. A lélekfejlődés hosszú vándorútján érezzük, hogy közel járunk a célhoz. Szorongásunk nőttön nő, szenvedély és őrület leselkedik ránk. Nagyon kell most a segítség. Ha hátulról visszahúznak, és elölről csalogatnak, megbotlunk, elesünk. A két segítő kéznek tudni kell egymásról, s egy irányba kell mozdulnia.

Mindenki elérkezik ehhez az útszakaszhoz előbb-utóbb. (Utóbb alatt akár sok-sok életet értve.) A spirituális ébredés élménydarabkái nagyon hasonlítanak egy pszichiátriai beteg élményáradatához, melyek betörnek tudatába. A káprázat, „maya” átélésének neve egy zárójelentésben „derealizáció”, az én-nélküliségé „deperszonalizáció”. Persze nem vár mindannyiunkra a pszichiátria kalandja. A folyamat kimenetelét a történés tudatossága, az éber jelenlét dönti el. Ha elveszíted az énedet, véged, ha elengeded, megvilágosodsz. Ez a pont tehát az útnak lényeges elágazása, a személyiségerők és az azon túli erők találkozási pontja. (Nevezhetjük lelkinek és szelleminek is - a fő, hogy ugyanarra gondoljunk.) A lélek szárnyalása utáni szárnyaszegett zuhanás valóban óriási „regresszió”, de nem földi léptékkel mérve.

Ami itt következik, dokumentum. Arról a pillanatról, amikor a tudat kezdi felismerni igazi természetét. Nem tudomány, mert leír. Nem „tanítás”, mert leír. Egyik oldal sem érezheti magáénak, mert nem is az. Mindegyiké. Mindegyikünké. A tudat határainak oldódása gyönyörű pillanat.

Törteli Gabriella

A gyönyörűségről

Itt kapcsolódom Gabriella mondandójához, mivel lényegi pontot érintett. Valóban minden emberi lény elérkezik - többször is - szokásos létmódjainak határaihoz. Korlátnak érezvén őket, ellenállhatatlan késztetést érez, hogy meghaladja azokat. Jelen korunk sötétsége abban áll, hogy nincsenek útvezetőink már, vagy nagyon kevés azon szellemi segítők száma, akik jól megjárva és ismerve a meghaladás módját, az utat, segítik az emberi lényeket, óva őket a zuhanástól. A meghaladás módja nem széles pálya, meredély szélén vezet az ösvény önnön irtóztató mélységeink felett és szédítő magasságaink alatt, egy rossz lépés, és kezdhetjük újra.

Súlyosbítja a helyzetünket, hogy legtöbbünk nem is veszi észbe, hogy útvezetőre, felkészültségre van szüksége, mielőtt „szomorú, vizes síkra ér”.(József Attila: Reménytelenül) Tudatunk hatalmas nagyságrendjével nem vagyunk tisztában, ezért a határátlépés kockázatos. A spirituális gyakorló és a kísérletező vándor valóban azonos abban, hogy az emberi tudat erős késztetését követik saját korlátaik feloldásához. Lényeges azonban a különbség és itt következik a gyönyörűség kritériuma. Az átlépés a gyakorló számára gyönyörűséggel jár, nem szenvedéssel. Mi ennek az oka? Az a különbség, ami a zuhanás és a repülés között van. Ha korlátok iránti gyűlölettől vezetve leromboljuk azokat, mindazzal a tudat által létrehozott értékrenddel együtt, aminek védelmére mi magunk felállítottuk őket, átszakítva a korlátot zuhanásba fogunk. Megjelenik a vágyott szabadságérzet, de nem tart sokáig. A gyakorlónak nincs szüksége a korlátok szétzúzására, viszont kitartó gyakorlással megvalósított önismeretre, belső energiáinak birtokbavételére igen. Ez az ösvény aprólékos figyelmet, totális kitartást és azt igényli, hogy tudjuk, merre megyünk, minden erőnket összeszedjük az útra, tekintet nélkül arra, hogy meddig tart megtanulni repülni. Aki elég szerencsés és kitartó és így képes emelkedni, nem ütközik kerítésbe, falba, felülről még azok látványa is tiszta gyönyörűség.

Jakab Katalin

Tarab Intézet, Budapest

(Bár a szerzők kifejezett alkotói öntudattal írtak, a titoktartás elvárása miatt nevük nem kerül publikálásra.)

S. F.

ILLÚZIÓ

Pazar illúzió, öltöny az élet

A semmit csomagolja így a képzelet

Csak így fájhat nekünk

Az, ami nincs

S ha leltárt készít az

Emlékezet

Szétfoszlik minden

Képzelet-kincs

ANIKÓNAK

Te aki bensőddel fordulsz a világ felé

Csak te értheted meg Drága Angyalom

A világmegváltás a legszebb fájdalom

Iszonyú sötét a világ fény csak arcodról

Világítja át

Csak te értetted meg Drága Angyalom

A világmegváltás a legszebb fájdalom

Haláltábor a föld zárt idővagonokban utazunk

Nincs megállás nincs leszállás sehol

Te aki bensőddel fordulsz a világ felé

Csak te értetted meg Drága Angyalom

A világmegváltás a legszebb fájdalom

Hiába feszít minket bármely buzgalom

Senki számára nincsen irgalom

Te aki bensőddel fordulsz a világ felé

Csak te értheted meg Drága Angyalom

A világmegváltás a legszebb fájdalom

Fogadj társadul fénylő utadon és a

Világmegváltást én is vállalom

Mert te aki bensőddel fordulsz a világ felé

Megtanítottál Drága Angyalom

A világmegváltás a legszebb fájdalom

Szeretettel próféta társamnak

Franci

M.V.

SZÍVBENÉZŐ

Nyisd ki könyvedet,

értsd meg létedet,

érezd meg szíved:

szeress, hogy szeressenek.

Hívd, vezessen át,

hogy megértsd

magad, mi és minden

- a Világ - okát

S léted három örök igazát

ezután önfeledten éld

tovább.

Nőlj fel, hogy felérhesd

e világ nagyságát

s megértsd, hogy

életed

csak gyermekszívvel

szabad.

BETELJESÜLÉS

Egy semmi pillanat

mindennek szült anyát,

az Idő szárnyakat,

s a Tér adott hazát.

A fény a földre hullt

s az árnyék lángra gyúlt,

hogy vezesse őt oda,

hol a keserűtől édes

a szép mostoha.

A ZÖLD FÖLD

A fénylő aranysárga Nap

a kéken sötétlő Mindenséggel

örökzöld szerelembe vegyült.

a boldogság jégtiszta könnye

s szerelme tűzforró vágya

a nyugalom langyába merült.

MINDEN SEMMISÉG

A végtelen semmiben,

hol minden csak egy pont

az élet időtlen:

Örökös a most.

A sok út szertefut,

de ugyanoda jut:

egyenes ki visszatér

s önmagába lép.

De sok a küzdelem,

ha jelen lét a tét;

és nincs ott győzelem,

hol részvétel a cél.

CSENDES FOHÁSZ

Ne félj, ha ordítok

csak létem rút, önző ördöge

kiáltott életért;

de minden mosolyom tied.

Segíts, ha szív dobban

szép angyalok

szunnyadnak el,

de őrizzük álmukat,

hogy mindig

önmagad legyek.

SZERELMEINK

trilógia

Ár

Öntöm folyóm és

sodra vagyok.

Vágyom gyöngédet

s gyönge vagyok.

Hiszem, hogy ajándék

s napot lopok.

Remélem megváltás

s poklot hagyok.

Várom erőt ad

s reményt veszek.

Várnám lesz társam

s vérré teszem.

Önzetlen vagyok!

s terror leszek.

Megvetem ködágyam

s belebukom.

Sikoly

Az

önerőszak

vak madarai

virágfolyosó vaskorlátain

tébolyban zúzódnak:

magányra.

Andalgó

Suttomban

csendben

leomlott

bennem

Szerelmem.

Lassan és

lágyan

- már alig

vártam -

s hagyom, hogy

bekebelezzen.

Félve és

fájón

rettenve

keresem

szenvedem

ernyedten.

Elragad

engem

durván de

szenten

szeretem.

Forrón és

szántan,

de nem is

bántam

életem

sok piciny

Búját.

MŰVÉSZET

Ne hagyd, hogy a szépség

tükörbe fúljon.

Ne tűrd, mert a jóság is

magányba zuhan,

s a bölcsesség, művészet

csak a porba hullatja a vérét,

de ott már nem pezseg az többé,

nem nyeri el soha jutalmadat.

Mert a te mosolyod a célja:

ez a remény, az örök tavasz.

KINCS

Elvarázsol színvirága

meleg harmóniája

elandalít alakjának

kedvesen lágy formája,

s már benned lobban

őrzött kincsük lángja

a fény kellemes

értékek gyémántja.

KÉK ÉG

Száll a madár.

Szárnya

Széles határ

Árnya:

Röpteti óvja

Párja

Várja jövője

Álma

Követi

Árnya

Óvja Társa.

Száll a madár.

Szárnya árnya:

Párja álma.

Árnya: Társa.

Száll a madár.

Széles határ

Röpteti óvja

Várja jövője

Követi

Óvja

A LÉT

A Lét ige,

Minden hirdeti,

Életre

csak tett keltheti.

Az Ég kínját

a Föld görgeti,

az Élet ritmusát

egésze lükteti.

Rabsága magányát

a sok szív

együtt veri.

Vén Földanya ifjan

vajúdva gyermekét,

hogy szeresse gyötrőjét,

szenvedje szerelmét.

A zord anya kegyetlen

óvja féltett gyermekét,

s űzi, hogy meglelje

lénye értelmét;

tűri titkait

fürkészni,

rútsága szépségét faggatni.

A gyermek gyűlöl

s megtagadja

magától,

hogy rettenő szeretőn

megtérjen

az anyához:

ki magasba taszítja

s mélybe röpíti.

Az elgyötört gyermek

anyja ölébe pihenni

vissza-visszatér,

s a gyöngyöző szerelem

újra és újra

megtermi

örök gyümölcsét.

LÉTSZOMJ

Életem!

Adj ennem.

Szomjazom!

Ne sajdítsd lelkemet,

Ne csikard testemet,

Ne vedd el álmomat,

Ne fojtsd már torkomat.

Hát létezem!

De mért gyötörsz?

Életem.

Édesem.

Te egyetlen!

Jól tudod én is

ringyód vagyok.

Már tudom nem vagyok,

nem voltam,

s nem leszek szabad.

Létem emberi álarcát

régóta

újra és újra

lábad elé vetem,

s hagyom, hogy

megtipord testem.

Szerelmem,

te Egyetlen,

mért űzöl?

Jól tudod, csak

Tied vagyok!

Életem,

Létezem!

Kegyetlen kedvesem

Szeress hát Életre-

Halálra.

Jól tudom én vagyok,

én voltam

s én leszek

szavad.