ALEXANDRE DUMAS

A RÉGENS LÁNYA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-718-0

MOBI ISBN 978-963-387-719-7

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET
Egy apátnő a XVIII. századból

MÁSODIK FEJEZET
A család jó útra tér

HARMADIK FEJEZET
A patkány és az egér

NEGYEDIK FEJEZET
Mi történt három nappal később, száz mérföldre a Palais Royaltól?

ÖTÖDIK FEJEZET
melyben a véletlen a gondviselést megszégyenítő módon siet hősünk segítségére

HATODIK FEJEZET
Az utazás

HETEDIK FEJEZET
A "Királytigrishez" címzett szálló egyik szobájában

NYOLCADIK FEJEZET
Egy vadász, az orléans-i herceg őkegyelmessége libériájában

KILENCEDIK FEJEZET
A pecsétek hasznáról

TIZEDIK FEJEZET
A látogatás

TIZENEGYEDIK FEJEZET
melynek során Dubois bebizonyítja, hogy az ő rendőrsége
jobban működött ötszázezer frankért, mint a miénk hárommillióért

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Megint Rambouillet-ban

TIZENHARMADIK FEJEZET
La Jonquière kapitány

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Moutonnet úr, a Saint-Germain-en-Laye-i posztókereskedő

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
Így bízzon az ember az ismertetőjelekben!

TIZENHATODIK FEJEZET
Olivarès herceg őexcellenciája

TIZENHETEDIK FEJEZET
Uram, bretonok vagyunk!

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
André úr

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
A kis ház

HUSZADIK FEJEZET
A művész és a politikus

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
A vér szava

HUSZONKETTEDIK FEJEZET
Mi történt ezalatt ott, ahová Gastont várták: a rue du Bacon?

HUSZONHARMADIK FEJEZET
Bretagne-ban

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
A savenay-i boszorkány

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET
A letartóztatás

HUSZONHATODIK FEJEZET
A Bastille

HUSZONHETEDIK FEJEZET
Hogy éltek akkoriban a Bastille-ban a halálraítéltek?

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET
Egy éj a Bastille-ban

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET
Új fogolytárs

HARMINCADIK FEJEZET
Az ítélet

HARMINCEGYEDIK FEJEZET
Családi gyűlölet

HARMINCKETTEDIK FEJEZET
Államügyek és családi ügyek

HARMINCHARMADIK FEJEZET
amelyből kiviláglik, hogy nem tanácsos másokat önmagunk után megítélni,
különösen akkor nem, ha az embert Dubois-nak hívják

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET
Monceaux

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET
A régens megbocsát

HARMINCHATODIK FEJEZET
Az utolsó találkozás

HARMINCHETEDIK FEJEZET
Nantes

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET
A tragédia

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET
Epilógus

ELSŐ FEJEZET

Egy apátnő a XVIII. századból

1719. február 8-án egy címeres hintó gördült a chelles-i apátság román boltívű kapuja alá, pontban tíz órakor. A kocsi előtt két fullajtár és egy apród lovagolt, címerén három francia liliom díszelgett, a címerfejben az orléans-i ág tornagallérjával.

Amint a kocsi megállt az árkád alatt, az apród, ki már előbb leszállt a nyeregből, ugrott ajtót nyitni, s a kocsi két utasa kiszállt.

Egy negyvenöt-negyvenhat éves forma, alacsony és inkább köpcös, vörös képű, könnyed mozgású férfi szállt ki elsőnek. Magabiztos mozdulatairól lerítt, hogy parancsoláshoz szokott.

A második utas lassan lépegetett le a kocsihágcsó három fokán. Ő is alacsony volt, de vézna és törődött, arca nem csúnya, mégis valamiképpen visszataszító, a száj szögletében bujkáló, gunyoros mosoly s a nem közönséges értelmet sugárzó tekintet ellenére. Fázékonyan húzta összébb bő köpenyét - csípős hideg volt -, és dideregve követte útitársát.

Az egyenesen a lépcsőhöz tartott, mint aki jól ismeri a járást, fürgén felsietett, átvágott a tágas előcsarnokon, olyan sebes léptekkel, hogy futásnak is beillett, fogadta néhány apáca köszönését, akik földig hajoltak előtte, s végül megállapodott a félemeleti fogadóteremben, amelynek berendezése sajnálatosan híján volt annak a dísztelen egyszerűségnek, amelyet az ember méltán elvárna és illőnek tartana egy kolostorban.

A második utas lassan ballagott fel a lépcsőn, sietség nélkül áthaladt ugyanazokon a helyiségeken, amelyeken társa, fogadta ugyanazoknak az apácáknak a köszöntését, akik majdnem olyan mélyre hajoltak előtte is, a fogadóteremben végre beérte társát.

- Te várj itt rám - mondta az első férfi -, legalább felmelegszel, majd én beszélek a lányommal. Tíz perc alatt végzünk, fejére olvasom mindazt, amit jelentettél róla, s ha tagadni próbál, vagy bizonyítékra lesz szükségem, hívatlak.

- Tíz perc, fenség! - felelte a köpönyeges férfiú. - Két óra is kevés lesz rá, hogy fenséged egyáltalán szóba hozza látogatása tárgyát. Ó, a chelles-i apátnő nagy mester a köntörfalazásban. Vagy már elfelejtette fenséged?

Azzal fogott egy karosszéket, odahúzta a kandalló mellé, és nagy kényelmesen elhelyezkedett, vézna lábát a kandallórácson pihentetve.

- Istenemre, nem - válaszolta a fenségnek címzett férfi ingerülten -, s ha netán elfelejteném, te gondoskodnál róla,- hál' istennek, hogy örökösen eszembe idézzed. Ördögadta! minek is hurcoltál ma ide, hóban-fagyban?

- Mert tegnap nem óhajtott jönni fenséged.

- Tegnap igazán nem jöhettem, milord Staerral volt öt órakor megbeszélésem.

- Egy eldugott kis házban, a rue des Bons-Enfants-on. Milord Staer elköltözött volna az angol nagykövetség palotájából?

- Abbé úr, nem megmondtam, hogy ne merjen utánam kémkedni?

- Fenség, kötelességem tiltja, hogy engedelmeskedjem.

- Jó, hát ne engedelmeskedj, de legalább hagyj békén hazudni, ha úgy tartja kedvem, s ne add orcátlanul tudtomra, hogy hazugságon kaptál, csak azért, hogy bebizonyítsd: rendőrséged a helyzet magaslatán áll.

- Nyugodjék meg, fenség, ezentúl minden szavát elhiszem.

- Én nem ígérem, hogy bizalmadért hasonló bizalommal fizetek, apát úr, mert úgy rémlik, ezúttal bakot lőttél.

- Fenség, tudom, mit beszélek, amit mondtam, fenntartom, sőt kezeskedem róla.

- De nézz körül, mindenütt csend van, sötétség, kolostori béke! Megbízhatatlanok az értesüléseid, kedves barátom, ügynökeid elkésve tájékoztattak.

- Fenség, tegnap ötventagú zenekar húzta a talpalávalót itt, ahol fenséged áll, ahol pedig az a fiatal szolgálónővér térdepel buzgó imába merülve, ott állt a tálalóasztal; hogy mi volt rajta, nem sorolom elő, bár tudom; emitt, balkézről, a konviktusban, ahol ma szerény lencsefőzeléket és sajtot készülnek feltálalni az Úr szent szolgálóleányainak, nagyban folyt a tánc, az ivászat és...

- És? Mi még?

- Szavamra, fenség, a paráználkodás, egyszerre kétszáz résztvevővel.

- Tyű, az áldóját, és ez biztos?

- Biztosabban tudom, mintha a saját szememmel láttam volna. Fenséged igenis jól tette, hogy eljött, bár még jobban tette volna, ha tegnap jön el. Ez az életmód nemigen illik egy apátnőhöz, fenség.

- Nem, ugye? az csak az abbéknak való, abbé uram!

- Én státuszférfi vagyok, fenség.

- Az én lányom meg státusz-apátnő, és punktum!

- Ezen ne múljék, fenség! Ha nagyságodnak nincs ellene kifogása, maradjon minden a régiben. Nem vagyok én erénycsősz, ezt fenséged tudhatja legjobban. Holnap új gúnydalt költenek rám, de sebaj, ezt megtették tegnap is, és megteszik holnapután is, eggyel több vagy kevesebb igazán nem számít. A Honnan, honnan, szép apátnő? nagyon alkalmatos párja lesz a Hová, hová, apát uram?-nak.

- Elég! elég! Nem bánom, megyek, és megmosom a fejét.

- Hallgasson rám, fenség, ha jót akar, pirongassa meg itt, énelőttem, mindjárt nagyobb bizalmam lesz az eredményhez. Ha nem jutna alkalmas érv az eszébe, vagy cserbenhagyná az emlékezete, csak intenie kell, s én kisegítem fenségedet.

- Igazad van, csakugyan - mondta erre az a férfiú, aki az igazság bajnokának készült felcsapni, s akiben olvasóink remélhetőleg rég felismerték Orléans-i Fülöp régenst. - Véget vetünk e botrányos életmódnak, illetve legalább korlátozzuk. A chelles-i apátnő hetente legfeljebb kétszer tarthat fogadást, az örökös dáridónak vége, helyre kell állítani a klauzurát; tűrhetetlen, hogy egy kolostorba úgy sétálgassanak ki-be, mint vadász az erdőbe. Az orléans-i hercegnő akaratom ellenére felcserélte a tékozlást a hitbuzgalommal, áttette székhelyét a Palais Royal-ból Chelles-be, noha mindent megtettem, hogy ebbéli szándékáról lebeszéljem. Hát ha apátnő akart lenni, legyen apátnő, legalább a hét öt napján; aztán két napon át lehet felőlem hercegnő, ez untig elég, úgy hiszem.

- Pompás, igazán pompás, fenséged kezdi helyesen látni a dolgot.

- Nem így gondoltad?

- De, pontosan így; az a véleményem, fenség, hogy ha egy apátnő harminc belső inast, tizenöt lakájt, tíz szakácsot, nyolc vadászt és egy egész kutyafalkát tart, és mellesleg vív, hegedül, trombitál, felcserkedik, parókát készít, bútort esztergál, célba lő és tűzijátékot fabrikál, úgy vélem, hogy ez az apátnő nem unhatja túlságosan a kolostori életet.

- Ami sok, az sok! - fakadt ki a herceg. - Hát nem jelentették a lányomnak, hogy megérkeztem? - Szavait ahhoz az öreg apácához intézte, aki egy nagy kulcscsomót zörgetve éppen átment a fogadószobába. - Tudni óhajtom, a szobájában fogad-e, vagy itt várjam be?

- A fejedelemasszony máris jön, fenség - felelte az apáca, tiszteletteljes bókkal.

- Még szép - dohogott a régens. Kezdte úgy érezni, hogy a nagytiszteletű apátnő a kelleténél régebben várakoztatja, ahhoz képest, hogy lánya is, alattvalója is.

- Rajta, fenség, gondoljon a híres bibliai példázatra: "Jézus kiűzi a kufárokat a templomból"; hiszen ismeri, annak idején tudta is, vagy legalább tudnia kellett volna, magam tanítottam rá fenségedet, sok más egyéb közt, amikor még a nevelője voltam. Űzze ki innen a léhűtőket, zenészeket, farizeusokat, komédiásokat, anatómusokat, ne többet, csak hármat fajtánként, és meglátja fenséged, csinos kíséretünk lesz a hazaúton.

- Ne félj, máris nagy prédikálhatnékom van.

- A legjobbkor - mondta rá Dubois, és felállt. - Megjött az apátnő.

S csakugyan abban a pillanatban feltárult egy ajtó, mely a kolostor belső helyiségeibe vezetett, s a nehezen várt hölgy megjelent a küszöbön.

Mondjuk el két szóban, ki is volt ez a nevezetes személyiség, aki addig halmozott őrültséget őrültségre, míg sikerült magára haragítania Orléans-i Fülöpöt, akinél elnézőbb, pipogyább apa nem akadt egész Franciaországban és Navarrában.

Mademoiselle de Chartres, Louise Adelaïde d'Orléans hercegnő a régens második és legcsinosabb lánya volt; vakító bőre, gyönyörű arcszíne, szép szeme, formás termete és kecses kis keze volt, de a legfőbb éke mégis a fogsora: nagyanyja, a palotahercegnő azt mondta, hogy olyan, mint egy igazgyöngysor, korálltokban.

A hercegnő ráadásul jól táncolt, kiválóan énekelt, kottából, első látásra, s gyönyörűen kísérte saját énekét. Tanítómestere Cauchereau volt, az Opera egyik vezető művésze; irányítása alatt a hercegnő bámulatos előmenetelt tanúsított, sokkalta nagyobbat, mint hölgyek, s még inkább hercegnők szoktak. Az is igaz, hogy rendkívüli buzgalommal járt leckeórákra; e buzgalom nyitját olvasóink rövidesen meglelik, mint annak idején az anyahercegnő is.

Minden más tekintetben egészen férfias hajlamokat mutatott a hercegnő, mintha csak nemet és jellemet cserélt volna fivérével, Lajossal: szerette a kutyákat, a lovakat és a lovaglást, naphosszat vívott, célba lőtt pisztollyal, puskával, röppentyűket sütögetett, a női foglalatosságokat ellenben lefitymálta; még arca ápolásával sem gondolt, holott, mint említettük, igazán megérte volna a fáradságot.

Mademoiselle de Chartres mindazonáltal zenei tehetségét becsülte a legtöbbre számos talentuma közül, valósággal vakbuzgó híve lett a művészet eme ágának, olyannyira, hogy a világért el nem szalasztotta volna mestere, Cauchereau egyetlen fölléptét az Operában, s elismerése ékes tanúbizonyságául ugyanolyan lelkesen tapsolt neki, mint akármelyik közönséges halandó; sőt, egy este, amikor az énekes felülmúlta önmagát egy nagy ária közben, úgy fellelkesült, hogy hangosan odakiáltotta neki: "Brávó, brávó, drága Cauchereau-m!"

Orléans hercegnő túlzottnak ítélte lánya lelkesedését, s mi több, a közbekiáltást vérbeli hercegnőhöz méltatlannak. Ezért úgy határozott, hogy mademoiselle de Chartres zenei tudása nem szorul további tökéletesítésre; Cauchereau eddigi szolgálatait bőkezűen megfizette, s egyben megizente neki, hogy tanítványa befejezte tanulmányait, miért is az ő megjelenésére nem tartanak többé igényt a királyi palotában.

Lányát pedig felszólította, utazzon el két hétre a chelles-i kolostorba, amelynek apátnője, Villars marsall nővére, a hercegnő barátnője volt.

Mademoiselle de Chartres, akiről Saint-Simon azt mondta, hogy minden dolgában hirtelen és csapongó volt, nyilván e két hét leforgása alatt jutott arra az elhatározásra, hogy búcsút mond a világ hívságainak; mindenesetre 1718-ban engedélyt kért és kapott apjától, hogy Chelles-ben végezze húsvéti gyónását, áldozását, de a húsvéti ünnepek elteltével sem tért többé vissza a palotába, hogy ott elfoglalja az őt mint vérbeli hercegnőt megillető helyet, hanem kijelentette, hogy Chelles-ben kíván maradni, egyszerű apácaként.

A régens mindent megtett, hogy lányát e különös elhatározásáról lebeszélje, gondolván, hogy elég egy családban egy szerzetes - így nevezte ugyanis törvényes fiát, Lajost -, arról nem is szólva, hogy egyik törvénytelen fia Saint-Albin perjele volt. Mademoiselle de Chartres annál konokabbul ragaszkodott szándékához, minél inkább ellenezte azt apja, úgyhogy a régens végül is engedett, s a hercegkisasszony 1718. április 23-án letette a fogadalmat.

Az orléans-i herceg ekkor tárgyalásokba bocsátkozott Villars kisasszonnyal, abból a meggondolásból kiindulva, hogy lánya mégiscsak vérbeli hercegnő, ha százszor apáca is. Tizenkétezer frank évjáradék ellenében Villars kisasszony át is adta az apátságot. Chartres kisasszonyt azonnal beiktatták örökébe. Azóta ő töltötte be e magas tisztséget, de olyan különös módon, hogy mint láttuk, kihívta a régens és első minisztere rosszallását.

Ilyen volt tehát a chelles-i apátnő, akit olyan türelmetlenül vártak, és aki most megjelent végre, hogy édesapja rendelkezésére álljon, nem a tegnapi, előkelő és világias udvartól környezve, mely a hajnal első sugaraira szétoszlott, hanem hat, feketébe öltözött apáca kíséretében, kiknek mindegyike egy égő gyertyát hozott; úgyhogy a régens már-már azt gondolta, lánya elébe megy óhajának, egyszer s mindenkorra búcsút mond a mulatozásnak, léhaságnak, kicsapongásnak, ezentúl kizárólag komor arcokkal és gyászos öltözékekkel veszi körül magát.

De aztán más jutott az eszébe. Hátha csak azért várakoztatták meg, hogy e gyászos színjátékot megrendezzék?

- Nem szeretem a képmutatást - mondta a régens szárazon. - Könnyen megbocsátom a vétket, ha nem álcázza magát erénynek. Ezek a gyertyák, asszonyom, egészen úgy festenek, mintha a tegnapi, ünnepi kivilágításból maradtak volna meg. Ej, hát úgy lehervasztotta ez az egy éjszaka virágait, úgy elcsigázta vendégeit, hogy egyetlen csokrot, egyetlen léhűtőt nem mutathat már nekünk?

- Uram, rosszkor jön, ha mulatságot, szórakozást keres nálunk - felelte az apátnő méltóságteljesen.

- Hm, látom - s a régens megjártatta tekintetét a lányát körülfogó kísérteties alakokon -, és azt is látom, hogy ha tegnap itt farsangot ültek, ma temetik.

- Azért jött, uram, hogy vallatóra fogjon? Nem tudom, mivel vádolhattak, de amit fenséged itt saját szemével lát, az ékesebben szóló cáfolat minden beszédnél.

- Azért jöttem, asszonyom, hogy megmondjam, életmódja ellenemre van - szólt a régens bosszankodva, hogy lóvá akarják tenni. - Tegnapi kicsapongásai nem válnak egy apáca becsületére, mai vezeklése túlzott egy vérbeli hercegnő részéről, kérem, döntse el egyszer s mindenkorra, mi akar lenni: apátnő vagy királyi fenség. A világ máris szájára vette, elég ellenségem van, felesleges kolostora mélyéről újabbakat rám uszítania.

- Sajnálom, uram - felelte az apátnő megadással. - Egykor estélyeket, bálokat, koncerteket adtam, s úgy mondták, a legszebbeket Párizsban, mégsem nyerhettem meg sem fenséged ellenségei, sem fenséged, sem a magam tetszését; hogy nyerhetném meg most, amikor visszavonultan, a világtól elzárva élek? Tegnap volt utolsó találkozásom a nagyvilággal, ma reggel visszavonhatatlanul szakítok vele; az imént határoztam így, bár nem tudtam nagyságod jöveteléről, s elhatározásom megingathatatlan.

- És mit határozott? - kérdezte a régens, előre sejtve, hogy lánya valami új bolondériával lepi meg.

- Lépjen az ablakhoz és tekintsen ki - mondta az apátnő.

A régens csakugyan az ablakhoz lépett, s kinézett az udvarra, melynek közepén nagy máglya lángolt. Dubois, aki olyan kíváncsi volt, mint egy igazi abbé, utánasurrant.

A máglya körül emberek sürögtek-forogtak, s különféle furcsa tárgyakat hánytak a lángok közé.

- Hát ez mi? - kérdezte a régens meghökkenve Dubois-tól, aki ugyancsak meghökkenten bámulta a jelenetet.

- Hogy mi az a tárgy, amelyik éppen most ég el? - kérdezte az abbé.

- Igen.

- Hitemre, fenség, megtévesztően hasonlít egy nagybőgőhöz.

- Úgy van - szólt közbe az apátnő -, az én nagybőgőm, kitűnő hangszer, Valery készítette.

- És elégeti? - hördült fel a régens.

- Mindezek a tárgyak a kárhozat eszközei - szólt az apátnő kenetteljesen, a legmélyebb megbánás hangján.

- Ni, az ott egy csembaló - vágott a szavába a régens.

- Az én hangszerem, uram, olyan remek hangszer volt, hogy világias gondolatokra csábított. Ma reggel ezt is pusztulásra ítéltem.

- És az a sok papír, amivel a tüzet táplálják? - kérdezte Dubois. A látvány nyilvánvalóan felcsigázta érdeklődését.

- Saját szerzeményeim, uram, ezeket is elégettetem.

- A szerzeményeit? - hüledezett a régens.

- Igen, sőt fenséged szerzeményeit is, figyeljen csak; hamarosan láthatja, mint ég el operája, a Pantheia; remélem, megérti fenséged, hogy ha egyszer így határoztam, nem tehettem kivételt.

- Nohát, asszonyom, ez csakugyan kész őrültség! Kottákból tüzet rakni, s a tüzet nagybőgőkkel és csembalókkal táplálni, vajmi költséges fényűzés.

- Vezeklek, uram.

- Hm, mondja inkább, hogy a háztartását kívánja felújítani; ez az egész cécó nyilván arra szolgál, hogy új bútorokat vehessen, mert a régiekre ráunt.

- Szó sincs róla.

- Hát miről van szó? Halljam, de igazán.

- Nos, eluntam a mulatságokat, ezentúl mást cselekszem.

- Ugyan mit?

- Egyenest a kriptába vonulok, apácáim társaságában, hogy megszemléljem a helyet, mely egykor porhüvelyemet befogadja, azaz: leendő síromat.

- Vigyen el az ördög, fenség, ha nem ment el végleg az esze! - mondta az abbé.

- Ez felettébb épületes időtöltés, nemde, uram? - kérdezte az apátnő ünnepélyesen.

- De mennyire! Nem kétlem: egész Párizs ezen nevet majd, ha csakugyan megteszi; sokkal jóízűbben még, mint korábbi dáridóin - morogta a régens.

- Elkísérnek, uraim? - folytatta az apátnő. - Pár percre be is fekszem koporsómba, ez régi, hő vágyam.

- Pedig ráérne még, asszonyom - mondta a régens. - Ezt a mulatságot egyébként sem ön találta fel, az elsőbbség érdeme kétségkívül V. Károlyé, aki körülbelül úgy lett szerzetes, ahogy ön apáca, maga sem tudván, miért.

- Egyszóval nem kísér el fenséged? - kérdezte az apátnő, ezúttal egyenesen apjához fordulva.

- Hogyisne! - tiltakozott a régens, aki általában nem szívelhette a gyászos gondolatokat. - Még hogy én kriptákba szaladgáljak, a De profundis-t hallgassam!... Istenemre, nem! Elég baj, hogy nem kerülhetem el végleg a kriptát és a De profundis-t, csak az a gondolat vigasztal, hogy az előbbit akkor már nem látom, az utóbbit nem hallom.

- Hát fenséged nem hisz a lélek halhatatlanságában? - kérdezte az apátnő felháborodva.

- Csak egyet hiszek, lányom, hogy kötözni való bolond vagy. Ördögadta abbéja, tivornyát ígér, és temetésre hoz.

- Fenség, hitemre, magam is jobban szerettem a hercegnő tegnapi hóbortját, az legalább vidám volt.

Az apátnő köszönt, és az ajtó felé indult. A régens és az abbé összenézett; nem tudták, sírjanak-e vagy nevessenek.

- Egy szóra még - fordult a régens lányához -, komoly elhatározás ez, vagy múló láz, mely gyóntatóatyjáról ragadt önre? Ha az előbbi, nincs mit mondanom, de ha agyláz, a manóba is! azt akarom, hogy gyógyíttassa magát. Azért fizetem Moreau-t és Chiracót, hogy engem és enyéimet kúráljanak.

- Ne feledje, uram - szólt az apátnő -, hogy magam is értek valamicskét az orvosláshoz. Ha betegnek tudnám magam, kikúrálnám, de teljes bizonyossággal állíthatom: nem vagyok beteg. Janzenista vagyok, ennyi az egész.

- Á, úgy! - fortyant fel a régens. - Megint Le Doux atya keze van a dologban! Átkozott benediktinusa!... No, legalább az ő bajára tudok orvosságot.

- S mi lenne az? - kérdezte az apátnő.

- A Bastille! - vágta rá a régens.

Azzal sarkon fordult, és dühösen kirohant. Dubois hahotázva követte.

A kocsi már Párizs közelében járt, amikor a régens megtörte a hosszúra nyúlt hallgatást:

- Láthatod, hogy az értesüléseid fabatkát sem érnek. Egyszer lett volna kedvem prédikálni, s akkor is mi történik? Engem prédikálnak ki.

- Ej, fenséged boldog atya, ennyi az egész. Gratulálok ifjabb leánya, mademoiselle de Chartres jó útra téréséhez. Sajnos, ami az idősebbet, Berri hercegnőt illeti...

- Ne is beszélj róla, Dubois, ő az én átkom. Tudod mit, úgyis kutya kedvemben vagyok...

- Tehát?

- Nagy hajlandóságot érzek egy füst alatt vele is leszámolni, míg futja a mérgemből.

- A Luxembourg-palotában van?

- Úgy hiszem.

- Akkor gyerünk a Luxembourg-ba, fenség.

- Velem jössz?

- Ma éjjel nem tágítok nagyságod mellől.

- Ugyan már!

- Terveim vannak nagyságoddal.

- Velem?

- Elviszem vacsorázni.

- Nők lesznek?

- Igen.

- Hány nő?

- Kettő.

- Egyszóval: négyszög? - tudakolta a régens.

- Az, az.

- És jól fogok szórakozni?

- Meghiszem.

- Vigyázz, Dubois, nagy felelősséget veszel a válladra!

- Fenséged szereti az újat?

- Szeretem.

- Hát a váratlant?

- Azt is.

- Nohát, mindkettőben lesz része. Többet most nem mondhatok.

- Legyen - bólintott a régens. - Gyerünk előbb a Luxembourg-palotába... és azután?

- A faubourg Saint-Antoine-ra.

S az új döntés megszületvén, a kocsisnak megparancsolták, hogy a Luxembourg-palotához hajtson, a Palais Royal helyett.

MÁSODIK FEJEZET

A család jó útra tér

Berri hercegnő, akihez a régens betoppanni készült, előbbi kifakadása ellenére is kedvence volt apjának. A hercegnő hétéves korában súlyos betegségbe esett, az orvosok halálosnak ítélték a bajt, és lemondtak életéről. Apja, aki köztudomásúlag konyított valamit az orvosláshoz, maga vette kezébe a dolgot, a maga módján kúrálta a beteget, és megmentette. Ettől fogva atyai szeretete lánya iránt végletes engedékenységgé fajult. A gyermek akaratos volt és büszke, ő meg mindent ráhagyott; a kishercegnő mindig a saját feje után mehetett, aminek neveltetése súlyos kárát látta. Egyébiránt ez nem akadályozta meg XIV. Lajost abban, hogy őt szemelje ki unokája, Berri herceg feleségéül.

Tudjuk, hogy tarolta le a halál a Napkirály három örökösét. Néhány hónap leforgása alatt meghalt a trónörökös, majd a trónörökös elsőszülött fia, a burgundi herceg, a burgundi hercegné és végül Berri herceg.

A húszéves fejjel özvegységre jutott, szép, ifjú és gyönyörvágyó Berri hercegnő majdnem oly gyengéden szerette apját, mint az őt, s amikor választania kellett Versailles és a Palais Royal között, egy percig sem habozott; azontúl osztozott a régensherceg minden szórakozásában, eljárt estélyeire, olykor még tivornyáira is. Hamarosan különös rágalmak keltek szárnyra apa és lány viszonyáról, s gyorsan gyűrűztek tova Saint-Cyrből és Sceaux-ból, madame de Maintenon és madame du Maine környezetéből. Az orléans-i herceg szokott könnyelműségével hagyta nőni-dagadni a hírverést, amely végül takaros vérfertőzési váddá kerekedett; s e vád mind a mai napig tartja magát, mert bár a legcsekélyebb történelmi hitele sincs a kor alapos ismerői szemében, alkalmas fegyver mindazok kezében, akiknek érdekük a magánembert befeketítem, hogy a politikus nagyságán csorbát ejthessenek.

S ez még nem minden; az orléans-i herceg apai gyengeségében újabb tápot adott a híresztelésnek azáltal, hogy lányának saját vagyona rovására négyszázezer frank évjáradékot biztosított, egymillióra emelve a hercegnő korábban is tetemes, hatszázezer franknyi jövedelmét; továbbá átengedte neki a Luxembourg-palotát és saját testőrségéből egy kompániát; de leginkább azzal háborította fel a régi etikett híveit, hogy amikor Berri hercegnő szabályos diadalmenetet rendezett Párizsban, dobszóval, harsonákkal, a derék polgárok őszinte felháborodására, ő csak a vállát vonogatta; és jót nevetett, amikor a hercegnő egy háromlépcsős trónszéken ülve fogadta a velencei követet, ami kis híján összeveszítette Franciaországot a velencei köztársasággal.

A régens már-már azon a ponton volt, hogy teljesíti lánya legújabb, hajmeresztő kérését, ami kétségkívül nemesi felkelést robbantott volna ki - azt tudniillik, hogy saját külön baldachinja legyen az operában -, amikor a közcsend hasznára, de a régensherceg szerencsétlenségére Berri hercegnő beleszeretett Riom lovagba.

Riom lovag auvergne-i kadét volt, Lauzun herceg unokaöccse vagy unoka-unokaöccse. 1715-ben jött föl Párizsba szerencsét próbálni, és meg is találta a szerencséjét a Luxembourg-palotában. Madame de Mouchy, akkori szeretője mutatta be a hercegnőnek, s a lovag ugyanolyan ellenállhatatlan - s mondhatni, örökletes - vonzást gyakorolt a hercegnőre, mint fél évszázaddal előbb nagybátyja, Lauzun herceg Gaston d'Orléans lányára. Egykettőre hivatalos szeretővé lépett elő, hiába ágált ellene kézzel-lábbal elődje, Lahaie, akit sürgősen kiküldtek Dániába, követségi attasénak.

Berri hercegnőnek tehát mindössze két szeretője volt, ami, ha jól meggondoljuk, e korban egy hercegnő részéről szinte önmegtartóztatásnak számított: Lahaie, akit titkolt, és Riom, akit ország-világ előtt vállalt. A szegény hercegnő igazán nem adott tehát okot rá, hogy oly ádázul üldözze a közvélemény. De ne feledjük, hogy az ádáz indulatok forrása nem is ez volt, hanem - amiről nemcsak Saint-Simon tesz említést, de a korszak minden krónikása - az a szerencsétlen diadalmenet Párizsban meg az a szerencsétlen, háromlépcsős trón, amelyen a hercegnő Velence követét fogadta és végül fennhéjázó kívánsága, hogy saját külön testőrség mellé még külön baldachinja is legyen az Operában.

Az orléans-i herceg haragját mégsem azzal hívta ki a hercegnő, hogy a közvéleményt maga ellen lázította, hanem azzal, hogy alázatosan tűrte szeretője zsarnokoskodását. Riom ama Lauzun herceg tanítványa volt, aki reggel a monacói hercegnő kezét tapodta a csizmasarkával, s este ugyanazt a csizmát Gaston d'Orléans lányával húzatta le, és aki félelmes tanácsokkal látta el hercegnő-ügyekben az unokaöccsét, melyeket az betű szerint követett: "A királyi hercegnőket vaskézzel kell kormányozni." Nagybátyja sikerein felbuzdulva, Riom olyan alaposan megnevelte Berri hercegnőt, hogy az nem mert véleménye kikérése nélkül vacsorát adni, nem mert engedélye nélkül az Operába elmenni, és nem mert egy ruhát tanácsa ellenére felvenni.

A régens imádta lányát, s ennek folytán úgy meggyűlölte Riom lovagot, amennyire egyáltalán képes volt bárkit gyűlölni, könnyelmű és gondtalan ember létére. Mintha csak a hercegnő kedvéért tenné, előbb egy ezredet bízott Riomra, majd kinevezte Cognac város parancsnokává; végezetül kötelezte, hogy foglalja el állomáshelyét, ami a Riomot ért kegyet egy csapásra kegyvesztésként leplezte le mindazok szemében, akik valamennyire is ismerték az ügy hátterét.

Természetesen a hercegnő is rögtön megértette, miről van szó; személyesen sietett el a Palais Royalba, noha csak nemrég kelt föl a gyermekágyból. Előbb könyörögve kérlelte apját - hiába; a könyörgést hamarosan veszekedés, fenyegetődzés, duzzogás követte, mindhiába; végül elrohant, miután a régenst engesztelhetetlen haragjával fenyegette, és dacosan kijelentette, hogy Riom a kapott parancs ellenére sem fog távozni. A régens másnap reggel újra távozásra szólította fel Riom lovagot, s Riom tisztelettudóan azt izente vissza, hogy haladéktalanul engedelmeskedni fog.

S csakugyan még aznap, vagyis egy nappal történetünk kezdete előtt, tüntetően távozott a Luxembourg-palotából. Dubois személyesen jelentette az orléans-i hercegnek, hogy az új parancsnok málháival és kíséretével elindult Cognac irányába, reggel kilenckor.

A régens azóta sem találkozott lányával; bár az imént azt állította, hogy le akar vele számolni, míg tart a haragja, tulajdonképpen megbékíteni akarta, nem megszidni.

Dubois tudta, hányadán áll a dolog, jól ismerte ő a régenst, de elérte célját, Riom elindult Cognacba. Úgy gondolta, a lovag távollétében majd csak sikerül egy ifjú miniszteri titkárt vagy gárdahadnagyot belopni a hercegnő szívébe, és Riomot végképp feledtetni. Akkor Riom parancsot kap majd, hogy csatlakozzék Berwick marsall Spanyolországban harcoló hadseregéhez, s több szó nem esik róla, ahogy a Dániába száműzött Lahaie-ről sem.

Fölöttébb logikus terv volt, ha nem is a legerkölcsösebb. Nem tudjuk, beavatta-e urát e tervbe a miniszter.

A hintó megállt a Luxembourg-palota előtt, amely fényárban úszott, mint rendesen. A régens leszállt, és szokásos fürgeségével felsietett a lépcsőn. Dubois a hintó egyik sarkába húzódott; a hercegnő ki nem állhatta. A herceg egy perc múlva csalódott arccal jelent meg a kapuban.

- Ó, ó, csak nem talált fenséged zárt ajtókra? - kérdezte Dubois.

- Nem, csakhogy a hercegnő nincs itthon.

- Hát hol van? A karmelitáknál?

- Meudonban.

- Meudonban? Februárban, ilyen hidegben? Fenség, nekem gyanús ez a hirtelen támadt természetkedvelés.

- Nekem is, megvallom. Mi az ördögöt kereshet a lányom Meudonban?

- Egyszerűen megtudhatjuk.

- Hogyan?

- Menjünk Meudonba.

- Kocsis, hajts Meudonba! - szólt a régens, miközben felugrott a hintóba. - Huszonöt perc alatt ott legyünk!

- Fenséged engedelmével megjegyezném, hogy a lovak tíz mérföldet tettek már meg - mondta a kocsis, bocsánatkérő hangsúllyal.

- Huszonöt perc alatt Meudonban legyünk, ha beledöglenek is.

A parancs nem tűrt ellentmondást.

A kocsis megsuhogtatta az ostort a lovak feje fölött, s a nemes állatok berzenkedve, hogy bárki azt hiheti, ilyen végletes eszközökhöz kell folyamodnia ellenükben, sebes vágtába csaptak, mintha csak most kötötték volna el őket a jászoltól.

Egész úton nem esett szó a kocsiban. Dubois hallgatott, a régens gondolataiba mélyedt; olykor ki-kipillantott egyikük vagy másikuk az útra, de ott semmi figyelemre méltót nem láthatott. Így érkeztek végül Meudonba, anélkül hogy a régensnek sikerült volna rendet teremteni ellentmondó gondolatai szövevényében.

Ezúttal mindketten leszálltak, a kimagyarázkodás apa és lánya között hosszúnak ígérkezett, s Dubois kényelmesebb helyen szerette volna a végét bevárni, mint a hintó ülésén.

A főbejáratnál díszruhás gárdista posztolt. A régenst felismerhetetlenné tette a prémes kabát, Dubois-t a bő köpeny. A gárdista útjukat állta. A régens megnevezte magát.

- Bocsánat, fenség, nem tudtam, hogy a hercegnő várja fenségedet - szabadkozott a gárdista.

- Várt, nem várt, itt vagyok. Azonnal jelentse a hercegnőnek, hogy megérkeztem - parancsolta a régens.

- Fenséged a szertartásra jött? - kérdezte az ajtónálló, látható zavarban. Nyilván szigorú parancsot kapott a titoktartásra.

- Természetesen a szertartásra jött őfensége - vágott közbe Dubois, nehogy a herceg kimondja, ami már a nyelvén volt: "Miféle szertartásra?" - Magam is hivatalos vagyok rá.

- Egyenesen a kápolnába vezessem őfenségét?

Dubois és a régens összenézett, egy szó nem sok, annyit sem értettek az egészből.

- A kápolnába? - kérdezte a herceg.

- Igenis, fenség, a szertartás jó húsz perce megkezdődött.

- Hát ez mi? - kérdezte a herceg, Dubois füléhez hajolva. - Berri hercegnő is felcsap apácának?

- Fogadni mernék, nagyságos uram, hogy inkább férjhez megy - felelte Dubois.

- Ezer ördög és pokol! - hördült fel a régens. - Még csak ez hiányzott.

S futva indult neki a lépcsőknek, Dubois-val a sarkában.

- Fenséged nem parancsolja, hogy elkísérjük? - kérdezte a gárdista.

- Felesleges - kiáltott vissza a régens a lépcső tetejéről -, ismerem a járást.

S csakugyan, szokásos - és egy ilyen testes embertől meglepő - fürgeségével iramodott teremről teremre, folyosóról folyosóra. Dubois mindenütt a nyomában, ördögi kíváncsiságtól sarkallva - ez a tulajdonsága tette, hogy Mefisztofelésze lehetett nem ugyan Faustnak, hanem az ismeretlen egy másik kutatójának: Orléans-i Fülöp hercegnek.

Így érkeztek a kápolna ajtajához. Az ajtó zárva volt, de első kísérletükre engedett a kilincs.

Dubois sejtelme igazolódott.

Riom titokban visszajött, miután nagy csinnadrattával eltávozott, s most ott térdelt a hercegnő jobbján az oltárnál, Berri hercegnő házi káplánja előtt. Az esküvői leplet de Pons úr, Riom egyik rokona és La Rochefoucauld márki, a hercegnő testőrségének parancsnoka tartotta a jegyespár feje fölé, mellettük kétfelől Mouchy és Lauzun urak álltak, az előbbi a hercegnő bal oldalán, az utóbbi Riom jobb oldalán.

- Nincs szerencsénk, fenség - mondta Dubois. - Két percet késtünk.

- De a nemjóját! - káromkodott a régens, és a szentély felé lódult. - Azt majd mindjárt meglátjuk.

- Nyugalom, fenség, papi minőségemben kötelességem nagyságodat e szentségtöréstől megóvni. Ha használna, nem bánnám, de ez csak árthat.

- Micsoda? Hát már megesküdtek? - kérdezte a régens, s önkéntelenül hátralépett egy oszlop árnyékába, minthogy Dubois megrántotta a kabátját.

- De meg ám, fenség. Maga az ördög sem választhatja el őket többé, a szentatya engedélye nélkül.

- Mi sem egyszerűbb, írok Rómába - szólt a herceg.

- Attól őrizkedjék nagyságod! - kiáltott fel Dubois. - Ne pazarolja hitelét efféle semmiségekre, szüksége lesz még rá, ha - majd engem akar kardinálisnak kineveztetni.

- De hisz ez tűrhetetlen mésalliance!

- A mésalliance manapság felettébb divatos - vélte Dubois -, jóformán egyébről se hall az ember. Mésalliance-ra lépett XIV. Lajos király őfelsége, amikor elvette madame de Maintenont, akinek fenséged a mai napig özvegyi kegydíjat folyósít; ugyanezt tette Gaston d'Orléans lánya, amikor hozzáment Lauzun úrhoz; s fenséged is mésalliance-ot kötött, amikor Blois kisasszonyt elvette, úgyannyira, hogy nagyságod édesanyja, a palotahercegnő őfensége e házasságról értesülvén, pofon legyintette fenségedet. Végezetül mésalliance-ot követtem el én magam is, ugyebár, amikor a falumbéli iskolamester lányát elvettem. Ennyi magasztos példán felbuzdulva miért ne tehetné ugyanezt fenséged lánya?

- Hallgass, sátán - mordult fel a régens.

- Egyébként is úgy áll a dolog, fenség - folytatta Dubois -, hogy Berri hercegnő szerelmi ügyei máris nagyobb port vertek fel, mint kívánatos, a Saint-Sulpice-i apát szájjártatása folytán; a titkos házasság, amelyről holnap egész Párizs tudni fog, egy csapásra véget vet a botránynak, senki nem szólhat többé egy szót se, fenségedet is beleértve. A család határozottan jó útra tér, fenség.

Az orléans-i herceg iszonyú káromkodásra fakadt; Dubois ellenben ördögi gúnykacajra, hogy Mefisztofelész maga is megirigyelhette volna.

- Hé, csönd legyen ott hátul! - kiáltotta a sekrestyés, nem sejtvén, kit utasít rendre. Nyilván attól tartott, hogy az ifjú pár el találja szalasztani a káplán kegyes intelmeinek egyikét-másikát.

- Csend legyen! - visszhangozta Dubois. - Látja, fenség, máris megzavarta a szertartást.

- Meglásd, megérem, hogy a lányom kitessékel, ha nem hallgatunk - lódította a herceg.

- De csend legyen hát! - kiáltotta újra a sekrestyés, és alabárdja nyelével megdöngette a kápolna kőpadlóját. Berri hercegnő hátraküldte Mouchy urat, nézzen utána, ki mer itt csendet háborítani.

Mouchy úr engedelmeskedett a hercegnő parancsának. A félhomályban úgy rémlett neki, hogy a két rendbontó személy igyekszik elbújni előle; roppant erélyes léptekkel, büszkén felszegett fejjel közeledett.

- Hogy merészelnek itt lármát csapni? És ki engedte meg, uraim, hogy behatoljanak a kápolnába? - kérdezte.

- Az, akinek nagy kedve lenne az egész társaságot az ablakon kihányatni - felelte a régens -, de aki egyelőre beéri azzal, hogy meghagyja önnek: tudassa Riom úrral abbeli parancsomat, hogy haladéktalanul induljon Cognacba, s közölje Berri hercegnővel, hogy ezennel kitiltom a Palais Royalból.

E szavakkal sarkon fordult, és elsietett, maga után intve Dubois-t. Mouchy herceg, a nagy pocakjával, döbbenten bámult a jelenés után.

- A Palais Royalba! - adta ki az utasítást a herceg, miközben felszökött a hintóba.

- A Palais Royalba? - vágott közbe Dubois. - Dehogy oda, nagyságod megfeledkezik megállapodásunkról. Vállaltam, hogy elkísérem nagyságodat, de csak azzal a feltétellel, hogy nagyságod is elkísér engem... Kocsis! a faubourg Saint-Antoine-re megyünk!

- Menj a pokolba! nem vagyok éhes.

- Ha nem, ne egyék fenséged.

- Nincs kedvem mulatni.

- Ha nincs, ne mulasson fenséged.

- De mit tegyek, ha se nem eszem, se nem mulatok?

- Nézze, hogy esznek és mulatnak mások.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy Isten ma egyik csodát a másik után teszi fenséged kedvéért; nosza használjuk ki a ritka alkalmat, elvégre Isten sincs mindennap csodatevő kedvében; két csodát láttunk már ma este, vétek volna a harmadikat elszalasztani.

- A harmadikat?

- Igenis, numero Deus impare gaudet, a páratlan szám kedves Istennek. Remélem, nem felejtette még el a latin tudományát nagyságod?

- Beszélj végre érthetően - mondta a régens mogorván; nem volt éppen tréfás kedvében. - Te ugyan jól beillesz szfinksznek, amilyen csúf vagy, de én már kiöregedtem Oidipusz szerepéből.

- Nos, úgy értettem, fenség, hogy minekutána ma este alkalmunk volt látni, mint lép fenséged két lánya - korábbi bolondériáikra rácáfolva - az erény útjára, alkalma lehet azt is végignézni, mint lép eddigelé túlságosan erényes fia a züllés útjára.

- Lajos fiam?

- Ő, személyesen. Ma lesz a napja, akarom mondani az éjjele, hogy megokosodik, fenség, s van-e ennél, kedvesebb látvány egy apa szívének? Van-e, mely nagyobb büszkeséggel töltené el? Hát erre invitálom fenségedet.

A herceg kétkedően rázta a fejét.

- Hiába rázza a fejét nagyságod, ez így van - mondta Dubois.

- No, és mennyire fog megokosodni a fiam?

- Ó, alapvetően, fenség. M. lovagnak meghagytam, legyen tanítómestere és kalauza; ez órában ülnek éppen asztalhoz négyesben, a herceg, a lovag és két hölgy.

- Miféle hölgyek? - kérdezte a régens.

- Én csak az egyiket ismerem, a másikat a lovag hozza.

- És Lajos ráállt?

- Örömmel.

- Lelkemre, Dubois, kezdem hinni, hogy ha Szent Lajos király idején éltél volna, őt magát is elhurcoltad volna az akkori Fillonhoz.

Diadalmas mosoly ült ki Dubois majomarcára.

- Parancsára, fenség. Nemde az volt az óhaja, hogy Lajos is rántson végre kardot, ahogy fenséged megtette hajdanán, és megteszi olykor még ma is, amilyen esztelenül bátor. Gondoskodtam róla, hogy ez megtörténjék.

- Igazán?

- Igazán. Vacsora közben M. lovag majd beleköt a hercegbe, ebben ő úgyis nagy mester. Fenséged óhaja volt továbbá, hogy Lajos hercegnek akadjon végre egy kellemetes kis szerelmi kalandja. Nos, ha képes ellenállni annak a szirénnek, akit én rászabadítottam, Szent Antal elbújhat mellette.

- Magad választottad ki?

- Ez csak természetes! Fenséged tudhatja, hogy ha a család becsületéről van szó, nem bízom a dolgot senki másra. Ma éjjel meglesz a tivornya, holnap a párbaj. S holnap este a mi neofitánk nyugodt lélekkel nevezheti magát Orléans-i Lajosnak, anélkül hogy fenséges édesanyja becsületébe gázolna; mindenki láthatja majd, hogy a herceg csakugyan apja vére, amiben már-már kételkedne az ember, különös magaviselete láttán.

- Aljas vagy, Dubois! - A régens elnevette magát, először, mióta Chelles-ből eljött. - Kárhozatba taszítod a fiút, ahogy valamikor kárhozatba vitted az apját is.

- Ahányszor csak fenséged parancsolja - felelte Dubois. - Lajos úrfinak el kell végre döntenie, herceg-e hát vagy sem, férfi vagy szerzetes; legfőbb ideje, hogy válasszon. Nagyságodnak csak ez az egy fia van, a fiú maholnap tizenhat éves, nagyságod mégis tiltja a hadviseléstől, azzal az ürüggyel, hogy egyetlen fia, valójában azért, mert fél, hogy szégyent talál hozni a fejére...

- Dubois! - szólt közbe intőn a régens.

- Nos, holnapra tudni fogjuk, mihez tartsuk magunkat, fenség.

- Istenemre, ez az ügy tetszik nekem - szólt a régens.

- Egyszóval azt reméli fenséged, hogy Lajos becsülettel helytáll?

- Hé, akasztófavirág, a végén még megbántasz! Hát csakugyan azt hiszed, hogy lehetetlen szerelemre lobbantam a véremből való férfit, hogy csak egy csoda - és nem is akármilyen csoda - nyomhat fegyvert az én nevemet viselő herceg kezébe? Barátom, Dubois, te abbénak születtél, s az is maradsz, míg élsz.

- Azt már nem, fenség! - kiáltotta Dubois. - A patvarba is, ennél többre vágyom!

A régens felnevetett.

- Te legalább becsvágyó vagy, nem úgy, mint az én hülye Lajos fiam, aki az égvilágon semmire se vágyik. Nem is képzeled, milyen jól elszórakozom ezen a te becsvágyadon.

- Lám! - mondta Dubois. - Nem hittem volna, hogy ilyen mulatságos vagyok.

- Sose szerénykedj, te vagy a világ legszórakoztatóbb figurája, kivéve, amikor a legelvetemültebb; miért is, esküszöm, hogy azon a napon, amikor püspökké szentelnek...

- Bíborossá, fenség!

- Á, bíboros akarsz lenni?

- Egyelőre bíboros, aztán pápa.

- No jó, egyszóval, esküszöm, hogy azon a szent napon...

- Amikor megválasztanak pápának?

- Nem, aznap, amikor felszentelnek bíborosnak, jót nevetünk majd a Palais Royalban.

- Csekélység ahhoz képest, ahogy Párizs nevet majd, fenség. De sebaj! Mint fenséged mondotta, olykor úgyis roppant nevetséges vagyok, és én igazán örömest nevettetem fenségedet; egy okkal több, hogy ragaszkodjam a bíborosi kalaphoz.

Abban a pillanatban, amikor Dubois e kívánságát kinyilvánította, a kocsi megállt.