ALEXANDRE DUMAS

A HÁROM TESTŐR

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-708-1

MOBI ISBN 978-963-387-709-8

TARTALOM

ELSŐ KÖTET

ELŐSZÓ
IDŐSB D'ARTAGNAN HÁROM AJÁNDÉKA
TRÉVILLE ÚR VÁRÓSZOBÁJA
A KIHALLGATÁS
ATHOS VÁLLA, PORTHOS KARDSZÍJA ÉS ARAMIS ZSEBKENDŐJE
A KIRÁLY TESTŐREI ÉS A BÍBOROS ÚR GÁRDISTÁI
ŐFELSÉGE XIII. LAJOS KIRÁLY
TESTŐRÖK OTTHON
UDVARI CSELSZÖVÉS
D'ARTAGNAN ÉLRE TÖR
EGY TIZENHETEDIK SZÁZADI PATKÁNYFOGÓ
TOVÁBBI BONYODALMAK
GEORGES VILLIERS, BUCKINGHAM HERCEGE
BONACIEUX ÚR
A MEUNG-I EMBER
TOLLFORGATÓK ÉS KARDFORGATÓK
SÉGUIER FŐPECSÉTŐR, AKÁRCSAK HAJDANÁN, TÖBB ÍZBEN A HARANGKÖTÉL UTÁN NYÚL
BONACIEUX ÚR ÉS NEJE
AZ UDVARLÓ ÉS A FÉRJ
A HADITERV
ÚTON
WINTER GRÓFNŐ
A VÁROSHÁZI BÁL
A PÁSZTORÓRA
A PAVILON
PORTHOS
ARAMIS DOLGOZATA
ATHOS FELESÉGE
HAZATÉRÉS
VADÁSZAT FELSZERELÉSRE
MILADY

MÁSODIK KÖTET

ANGOLOK ÉS FRANCIÁK
ÜGYÉSZEK LAKOMÁJA
A SZOBALÁNY MEG AZ ÚRNŐJE
ARAMIS ÉS PORTHOS FELSZERELÉSE
SÖTÉTBEN MINDEN MACSKA FEKETE
BOSSZÚTERVEK
MILADY TITKA
HOGYAN SZEREZTE MEG ATHOS, FÖLÖTTÉBB KÉNYELMESEN, A FELSZERELÉSÉT
LÁTOMÁS
ISZONYÚ LÁTOMÁS
LA ROCHELLE OSTROMA
EGY KIS ANJOU-I BOR
A VÖRÖS GALAMBDÚC FOGADÓBAN
MI MINDENRE JÓ EGY KÁLYHACSŐ
CSALÁDI JELENET
SZENT GERVASIUS-BÁSTYA
TESTŐRTANÁCSKOZÁS
CSALÁDI ÜGY
BALCSILLAG ALATT
ROKONI BESZÉLGETÉS
TISZT!
A FOGOLY ELSŐ NAPJA
A FOGOLY MÁSODIK NAPJA
A FOGOLY HARMADIK NAPJA
A FOGOLY NEGYEDIK NAPJA
A FOGOLY ÖTÖDIK NAPJA
MINT A KLASSZIKUS TRAGÉDIÁBAN
A SZÖKÉS
MI TÖRTÉNT PORTSMOUTH-BAN 1628. AUGUSZTUS 23-ÁN
FRANCIAORSZÁGBAN
A BÉTHUNE-I KARMELITA KOLOSTOR
KÁRHOZOTT LELKEK TALÁLKOZÓJA
EGY CSEPP VÍZ
A VÖRÖS KÖPÖNYEGES
ÍTÉLET
A KIVÉGZÉS
A TÖRTÉNET VÉGE
EPILÓGUS

ELSŐ KÖTET

ELŐSZÓ

melyben megnyugtatjuk a tisztelt olvasót, hogy most következő történetünk hőseinek,
bár nevük végződése -os és -is, semmi közük a mitológiához

Körülbelül egy esztendeje, amikor a Királyi Könyvtárban anyagot gyűjtöttem könyvemhez, XIV. Lajos történetéhez, véletlen D'Artagnan úr emlékirataira, bukkantam; Pierre Rouge-nál nyomták Amsterdamban; így szokták rendszerint e korban a szerzők, ha meg akarták írni az igazságot, de nem ragaszkodtak ahhoz, hogy hosszabb-rövidebb időt töltsenek a Bastille-ban. A cím csalogató volt. A könyvet - természetesen az igazgató engedélyével - hazavittem, és egy szuszra végigolvastam.

Nem szándékszom itt az érdekes mű elemzésébe bocsátkozni; mindössze figyelmébe ajánlom azoknak az olvasóimnak, akik élvezik a korrajzokat. Mesterien odavetett arcképekre bukkanhatnak benne; és bár e vázlatokat többnyire kaszárnya-bejáratokra és kocsmafalakra firkantotta a szerző, mégis teljes élethűségükben ráismerhetnek XIII. Lajosnak, Ausztriai Annának, Richelieu-nek, Mazarinnek és a kor legtöbb udvaroncának képére; mintha csak Anquetil úr műveiben szerepelnének.

Ám közismert tény, hogy a költő szeszélyes képzeletét nem mindig ugyanaz fogja meg, mint a legtöbb olvasót. Márpedig, jóllehet, mi is éppúgy csodáltuk az említett finomságokat, mint ahogy nyilván csodálni fogják leendő olvasói, mégis, figyelmünket elsősorban olyasvalami vonta magára, amire addig bizonyára ügyet sem vetett senki.

D'Artagnan elmondja, hogy amikor első ízben látogatta meg Tréville urat, a királyi testőrség kapitányát, előszobájában három fiatalemberre bukkant; azok már abban a dicső alakulatokban szolgáltak, ahová bejutni neki is legfőbb becsvágya volt; a fiatalemberek neve: Athos, Porthos és Aramis.

Nem tagadjuk, ugyancsak megakadt a szemünk e három idegenszerű néven; rögtön gyanítani kezdtük, hogy valószínűleg álnevek csupán; talán híres-neves férfiakat álcázott velük D'Artagnan; bár az is lehet, hogy a költött nevek gazdái önként keresztelték el magukat ilyeténképpen egy napon, amikor szeszélyből, elégedetlenségből vagy szorult anyagi helyzetük sürgetésére egyszerű testőrzubbonyt öltöttek.

E szokatlan nevek annyira feltüzelték kíváncsiságunkat, hogy e perctől fogva nem volt többé maradásunk; minden korabeli művet végigfirtattunk, hogy a nevek viselőinek valamiképpen nyomára leljünk.

Egész fejezetet kitöltene, ha csupán a címét sorolnánk fel annak a töméntelen könyvnek, melyeket evégből böngésztünk, s ez talán fölöttébb tanulságos, de minden bizonnyal meglehetősen unalmas lenne olvasóinknak. Ezért csupán annak közlésére szorítkozunk, hogy amikor eredménytelen kutatásaink után már-már feladtunk minden reményt, és abba akartuk hagyni búvárkodásainkat, végül is, nagyhírű és tudós barátunk, Paulin Páris tanácsait követve, a 4772 vagy 4773-as sz. alatt - már nem emlékszünk egészen biztosan -, egy infolio kéziratra akadtunk, mely ezt a címet viselte:

"La Fère gróf úr emlékiratai némely eseményekrol, melyek XIII. Lajos király uralkodásának vége felé és XIV. Lajos király uralkodásának kezdetén történtek Franciaországban."

Ez a kézirat volt végső reményünk, képzelhetik hát, micsoda öröm volt, amikor belelapoztunk, és a huszadik lapon Athos, a huszonhetediken Porthos és a harmincegyediken Aramis nevére bukkantunk.

Úgy éreztük, valóságos csoda történt, hogy korunkban, amikor a történetírás tudománya oly magas fokot ért el, egy teljesen ismeretlen kéziratot sikerült felfedeznünk. Tüstént engedélyért folyamodtunk hát, hogy kinyomassuk; úgy gondoltuk, legalább idegen poggyásszal jussunk be a Történelem és Széptudományi Akadémiára, ha már - mint igen valószínű - a sajátunk nem nyitja meg előttünk a Francia Akadémia kapuit. Mondanunk sem kell, igen könnyen megkaptuk a kegyes hozzájárulást; amit ezennel itt nyomban írásban tanúsítunk; nyilvános cáfolatául egyes rosszhiszemű híresztelésnek, melyek szerint kormányunk meglehetősen félvállról veszi az irodalmárokat.

Most hát ennek az értékes kéziratnak első részét tárjuk olvasóink elé azzal a címmel, amely legjobban illik hozzá, és megígérjük, hogy ha az első rész - amiben percig sem kételkedünk - megérdemelt sikert arat, tüstént közreadjuk a másodikat is.

Még csak ennyit: ha már a keresztapa amúgy is a gyerekek második apja, kérjük az olvasót, mulatságáért, vagy bosszúságáért a felelősséget ránk, ne La Fere grófra hárítsa.

Most pedig lássuk a történetet.

IDŐSB D'ARTAGNAN HÁROM AJÁNDÉKA

1625 április havának első hétfőjén Meung neves városa, a Rózsa regénye[1] szerzőjének szülőhelye, olyan tökéletes zűrzavar képét mutatta, mintha a hugenották itt akarnának második La Rochelle-t rendezni. Több polgár, amikor látta, hogy az asszonyok a Fő utca felé menekülnek, és hallotta, hogy a gyerekek a házak ajtóiban óbégatnak, sebtében páncéljába bújt, és muskétával vagy alabárddal megtámogatva meglehetősen ingatag bátorságát, a Szabad Molnár vendégfogadó felé loholt, amely előtt, percről percre dagadozva, sűrű, lármás és kíváncsi tömeg tülekedett.

Ekkoriban igen gyakran szállta meg a lakosságot vakrémület: alig volt nap, hogy hol ebben, hol abban a városban fel ne jegyzett volna efféle eseményt a krónika. Harcoltak egymással a földesurak; harcolt a bíborossal a király; harcolt a királlyal a spanyol. Ezeken a leplezett vagy leplezetlen, titkolt vagy nem is titkolt háborúkon kívül, harcoltak mindenki ellen az útonállók, a koldusok, a hugenották, a farkasok és a lakájok. A polgárok mindig fegyvert fogtak az útonállók, a farkasok, a lakájok ellen - nemegyszer a földesurak és hugenották ellen, néha a király ellen is, de a bíboros és a spanyol ellen: soha. E megrögzött szokás értelmében a felül mondott 1625 április havának első hétfőjén a polgárok, mivel zsivajt hallottak, de sem a sárga-vörös zászlót, sem Richelieu herceg uniformisát nem látták, rohanvást a Szabad Molnár fogadó felé iramodtak.

Ott azután valamennyien szemtől szembe láthatták és megállapíthatták, mi okozta a ribilliót.

Hogy mi? Egy fiatalember... - vessük papírra vázlatos leírását. Ilyen lehetett tizennyolc éves korában Don Quijote - megszokott jelmeze, páncélinge és combvértje nélkül: Don Quijote gyapjúzekében, melynek hajdani kék színe a borvörös és azúrkék leírhatatlan árnyalatává fakult. Arca hosszúkás, barna; pofacsontja kiugró (ravaszság jele); állkapcsának oldalizmai roppantul kidagadnak, és csalhatatlanul jelzik, hogy a fiatalember, ha nem volna is kerek baszk sapka a fején, gascogne-i, no de ráadásul kerek sapkája is van, és rajta - mi tagadás - valami toll; tekintete nyílt és okos; orra horgas, de rajza finom; sihederhez túl nagy, meglett emberhez túl kicsiny. Gyakorlatlan szem utazgató majorosfinak nézhette volna, ha bőrövén hosszú kard nem fityeg, tulajdon lábszárát verdesve amikor gyalog jár, és paripája borzas szőrét, ha lovagol.

Mert az úrfinak paripája is volt, méghozzá olyan feltűnő, hogy mindenki szeme belebotlott: béarni mokány lovacska, alig tizenkét-tizenhárom éves, szalmasárga; farkának szőre mind egy szálig kihullott, a lába viszont annál pókosabb; fejét lelógatja, mélyen a térde alá, s ezért számára teljesen fölösleges a zablaszíj; naponta megjárja a maga nyolc mérföldjét, ha esik, ha fúj. Ez idő tájt mindenki értett a lovakhoz; és amikor az említett paripa megjelent Meung-ben - körülbelül negyedórája kocogott be a beugencyi kapun -, hatalmas szenzációt keltett, és ez nem kis mértékben kihatott lovasára is, mégpedig ugyancsak kedvezőtlenül, mivelhogy a paripa kiváló tulajdonságait remekül leplezte szabálytalan mozgása és furcsa szőrzete.

Ez a szenzáció annál kínosabban érintette az ifjú D'Artagnant - e névre hallgatott e második Rocinante Don Quijoteja -, mivel nem áltatta magát, és tisztán látta, hogy akármilyen kitűnő lovas, paripája nevetségessé teszi; vakarta is a fejét, mikor idősb D'Artagnan úrtól ajándékba kapta. Tudván tudta, hogy az állat legalább húsz frankot ér: az is igaz, hogy a ló átadását kísérő szavak értéke fel sem becsülhető.

- Fiam - szólt hozzá nemes gascogne-i atyja, abban a színtiszta béarni tájszólásban, melyről IV. Henrik soha életében nem bírt leszokni -, fiam, ez a ló atyád házában jött a világra, immáron tizenhárom esztendeje; itt is élt azóta: már csak azért is szeresd. Ne add el soha, várd meg, amíg békességben, tisztességben elviszi a vénség, ha csatába indulsz vele, kíméld: régi cseléd ez. Amikor az udvarba jutsz - folytatta idősb D'Artagnan úr -, ha egyáltalában osztályrészül jut e kitüntetés (bár ősi nemességed erre teljes mértékben feljogosít), viseld becsülettel nemesi neved: becsülettel viselték őseid is ötszáz esztendőn át, érted is, a tiéidért is. Tiéd: a szüleid és jó barátaid. Ne tűrj el soha semmit, csupán a bíboros úrtól és a királytól. Ma nemes ember csupán bátorsággal juthat előre, bátorsággal, semmi egyébbel. Talán épp abban a pillanatban szalasztod el a szerencse horgát, amikor gyáván megremegsz. Fiatal vagy, légy bátor két okból is; először, mert gascogne-i vagy, másodszor, mert a fiam vagy. Ne ijedj meg az alkalomtól; keresd a kalandot. Megtanítottalak a kardforgatásra; inad akár a vas, a csuklód acél; verekedj derűre-borúra; verekedj, már csak azért is, mert a párbaj tilos, tehát kétszeresen bátor, aki verekszik. Nincs egyebem, fiam, csupán ez a tizenöt tallér, ez a ló és tanácsaim; többet nem adhatok. Anyád sem akar puszta kézzel elereszteni; tőle egy sebkötöző balzsam receptjét kapod; egy cigányasszonytól szerezte, csodálatos ereje van: minden sebet meggyógyít, kivéve a szív sérüléseit. Használj mindent egészséggel; élj boldogan és sokáig. - Most pedig búcsúzóul csak ennyit: példaképet állítok elébed, nem a magamét, mert én az udvarig sosem jutottam, csupán a vallásháborúkban verekedtem mint önkéntes; legyen hát példaképed Tréville úr, egykori szomszédom, akit gyermekkorában az a kitüntetés ért, hogy játszótársa volt XIII. Lajos királynak - áldás nevére! Játszadozásuk olykor verekedéssé fajult, és e csetepatékban nem mindig Tréville úr húzta a rövidebbet. Ökölcsapásaival megszerezte a király barátságát és megbecsülését. Később Tréville úr másokkal verekedett első párizsi útján öt ízben; néhai jó királyunk halála és ifjú király urunk nagykorúsága között - háborúságot, ostromokat számba sem véve - hét ízben; attól fogva pedig a mai napig talán száz alkalommal is! Ezért is lett belőle törvények, rendeletek és ítéletek ellenére, testőrkapitány; egy egész sereg ördögnek parancsol, igen nagyra tartja őket a király, és fél tőlük a kardinális úr, pedig az, mindenki tudja, nem ijed meg a saját árnyékától. Mindezen túl Tréville úr tízezer tallért keres évente; szóval igen nagy úr. - Ő is úgy kezdte, mint te; keresd föl hát ezzel a levéllel, őt kövesd, járj az ő nyomdokain.

Azzal D'Artagnan úr fia derekára kötötte saját kardját, gyöngéden megcsókolta mindkét felől, és ráadta atyai áldását.

A fiatalember kilépett apja szobájából; anyja már várta a híres recepttel; gondolhatjuk, hogy elég gyakran lesz rá szükség, ha a fiatalember megfogadja az imént hallott tanácsokat. Ez a búcsúzás hosszabb és gyöngédebb volt, mint az előbbi, nem mintha D'Artagnan úr nem szerette volna a fiát, egyetlen magzatát, D'Artagnan úr azonban fiatalember volt, és úgy érezte volna, férfihoz méltatlan az elérzékenyülés; D'Artagnanné viszont csupán asszony, sőt anya. - Bőven hullatta könnyeit, és ifjabb D'Artagnan úrban, tegyük hozzá, dicséretére, bármint igyekezett is, hogy egy reménybeli testőrhöz méltó szilárdságot tanúsítson, felülkerekedett a természet, derekasan pergett szeméből a könny; alig felét sikerült kínos-keservesen lenyelnie.

A fiatalember még aznap útnak indult, felszerelkezve a három atyai ajándékkal, vagyis, mint említettük, a tizenöt tallérral, a lóval és a Tréville úrnak szóló levéllel; amint helyesen gyanítjuk, a tanácsokat ráadásul kapta.

Ezzel a vade mecummal birtokában D'Artagnan kívül-belül megszólalásig hű hasonmása volt a cervantesi hősnek; nem is volt szerencsétlen ötlet, hogy hozzá hasonlítottuk, amikor történetírói kötelességünk szerint arcképét papírra vetettük. Don Quijotenak óriás volt minden szélmalom, hadsereg minden birkanyáj; ifjabb D'Artagnannak sértés volt minden mosoly, kihívás minden tekintet. Így aztán, mialatt Tarbes-tól Meung-ig ért, egyre-másra ökölbe szorította a kezét, és napjában tízszer is kardjához kapott; ökle mégsem ütközött össze az állkapocsokkal, és kardja sem került elő hüvelyéből. Nem mintha az istenverte sárga ló megjelenése nem ingerelte volna mosolygásra a járókelőket, de odafenn a magasban jókora kard csörömpölt a lovas oldalán, s a kard fölött büszke, sőt vad tekintet villogott - így hát a járókelők elnyomták derültségüket, vagy ha az minden elővigyázatosságuk ellenére mégiscsak előtört, legalább azon fáradoztak, hogy ókori álarcok módjára csupán fél képükkel nevessenek. D'Artagnan érzékenysége és méltósága tehát csorbítatlan maradt, míg csak az átkozott Meung városába nem ért.

Itt azonban, amint éppen lefelé kászálódott lováról a Szabad Molnár kapujában - és bizony sem gazda, sem inas vagy lovász nem sietett elébe, hogy a kengyelből lesegítse -, az egyik földszinti ablak nyílásában arányos termetű, büszke képű nemes urat pillantott meg; a kissé gúnyoros modorú férfi két másik férfival beszélgetett, s azok szemlátomást tisztelettel hallgatták. D'Artagnan, szokása szerint természetesen azt hitte, róla folyik a szó, és hegyezni kezdte a fülét. Ezúttal nem is nagyon tévedett, bár nem róla, hanem lováról csevegtek. A nemes úr a ló tulajdonságait vette sorra hallgatói előtt, és mivel azok, mint már említettem, igen nagy tisztelettel követték előadását, sűrűn félbeszakították kacagásukkal. Már a mosolygásnak az árnyéka is lángra lobbantotta volna a fiatalember dühét; képzelhetjük, milyen hatással volt rá az ilyen zajos derültség.

Mégis, D'Artagnan mindenekelőtt szerette volna alaposabban szemügyre venni az illetőt, aki így pimaszkodni merészel vele. Gőgösen rátekintett az idegenre, majd felnyársalta szemével; negyvenöt éves férfi lehet, szeme fekete, pillantása átható, bőre sápadt, orra erősen rajzolt, hibátlanul vágott fekete bajusza van: lila ujjast és lila szalagos térdnadrágot visel; ujjasának egyetlen dísze a szokásos többszörös hasíték: ingének ujja ezen bújik át. A térdnadrág és az ujjas, jóllehet vadonatúj mind a kettő, gyűrött, mint az úti ruhák, ha sokáig törődtek az utazó kosárban. D'Artagnan gyorsan rendkívül tüzetesen figyelte meg e részleteket; ösztöne kétségkívül azt súgta neki, hogy az ismeretlen férfinak még fontos szerepe lehet életében.

D'Artagnan történetesen épp abban a pillanatban szögezte a lila ujjast viselő nemes úrra tekintetét, amikor az a béarni lovacskáról szóló fejtegetéseinek legtudományosabb és legmélyrehatóbb részletéhez ért; két hallgatója ismét felkacagott, sőt, szokása ellenére, még ő maga is - ha szabad ezt a kifejezést használnunk - halvány tétova mosolyra húzta a száját. Most már semmi kétség: a sértés D'Artagnan ellen irányult. Az, a kézzelfogható bizonyság hatására szemébe húzta baszk sapkáját, és miközben tehetségéhez képest igyekezett úgy mozogni, mint az udvaroncok, akiket nagynéha, ha, Gascogne-ba tévedtek, megfigyelhetett, a csoport felé indult: egyik kezével kardmarkolatát fogta, másikat csípőjén nyugtatta. De sajna, minél közelebb került, annál jobban elvakította a harag, és jóllehet méltóságteljes és dölyfös szavakban készült megfogalmazni kihívását, mindebből csupán faragatlan és személyeskedő kirohanás tolult a nyelvére; dühösen hadonászva robbant ki:

- Hé! uram! - kiáltott fel - uram, maga, aki az ablak mögé, bújik! Igen, maga, mondja csak, mit nevet, hadd nevessek én is magával.

A nemes a paripáról lassan a lovasra emelte szemét, mintha időre volna szüksége, amíg megérti, hogy neki szól ez a furcsa támadás: mikor pedig látta, hogy semmi kétsége nem lehet, kissé összeráncolta szemöldökét, és meglehetősen hosszú szünet után, leírhatatlanul gúnyosan és pimaszul így válaszolt D'Artagnannak:

- Nem magához szóltam, uram.

- De én igen! Én magához szóltam! - kiáltott a fiatalember; megőrjítette, hogy ily szemtelen és megvető, de ugyanakkor illedelmes és jól nevelt modorban beszélnek vele.

Az ismeretlen finom mosollyal figyelte még egy pillanatig, azután hátralépett az ablaktól, lassan kijött a fogadóból, és megállt D'Artagnantól két lépésnyire a ló előtt. Nyugodt viselkedése és gúnyos arckifejezése csak fokozta a másik két férfi jókedvét; azok nem mozdultak el az ablaktól.

D'Artagnan, amint látta, hogy a nemes közeledik, egy lábnyira előhúzta hüvelyéből a kardját.

- Ez a ló kétségkívül olyan sárga, mint a kikirics; azaz hogy sárga volt, míg el nem hullatta csikófogát - folytatta vizsgálódásait most is fennhangon az idegen, és szavait az ablak felé intézte; semmi jelét nem adta, hogy észrevette volna D'Artagnan bőszült haragját, pedig a fiatalember közte és hallgatói között állt -, a botanikában egészen közismert ez a szín, de lovakon mindeddig elég ritkán fordult elő.

- Aki a gazdától fél, az a lován nevet! - kiáltott fel tajtékozva Tréville tanítványa.

- Nem természetem a nevetés, uram - válaszolt az idegen -, ön is láthatja arcomon; mindazonáltal szeretném fenntartani magamnak a jogot, hogy akkor nevessek, amikor nekem tetszik.

- Én pedig - kiáltott fel D'Artagnan - nem tűröm, hogy nevessenek, ha nekem nem tetszik!

- Valóban, uram? - folytatta az idegen, nyugodtabban, mint valaha - hát jó, igaza van.

Azzal sarkon fordult, hogy visszatérjen a fogadóba a nagykapun át, melynek boltíve alatt D'Artagnan egy felnyergelt lovat vett észre az imént, amikor megérkezett.

D'Artagnant azonban nem olyan fából faragták, hogy elszalasszon valakit, aki ilyen pimaszul kigúnyolta. Kirántotta hüvelyéből a kardját, utána iramodott:

- Forduljon vissza, szellemes úriember! - üvöltötte - amíg hátulról le nem döföm.

- Ledöfni engem! - szólt amaz; sarkon fordult, és csodálkozva, de egyszersmind megvetően mérte végig a fiatalembert. - Ugyan már, fiacskám, maga bolond!

Azután halkan folytatta, mintha csak magában beszélne:

- Teringettét! Hogy örülne Őfelsége, ha ezt látná; tűvé teszi az egész országot, hogy bátor fickókból toborozza össze testőreit.

Még be sem fejezte, amikor D'Artagnan olyan dühödten döfött feléje, hogy ha fürgén hátra nem ugrik, minden valószínűség szerint ez lett volna utolsó tréfája életében. Most már látta, hogy a dolog több mint egyszerű ugratás; kivonta kardját, üdvözölte ellenfelét, és komolyan védő állásba helyezkedett. Ám a jelenet két szemtanúja, a fogadós kíséretében D'Artagnanra rohant, és bottal, tűzilapáttal, piszkavassal püfölni kezdték, ahogy csak erejükből kitellett. Mindez oly gyors és tökéletes fordulatot eredményezett a támadásban, hogy D'Artagnan ellenfele, miközben a fiatalember visszafordult, és igyekezett elhárítani az ütések záporát, nyugodtan hüvelybe dugta kardját; hajszál híján színész lett már, de most ismét nézőként figyelte a csatát, szokott közönyével, és csak hébe-korba dörmögte a foga között:

- Átkozott gascogne-iak! Rakjátok föl a citromsárga lovára, aztán hordja el magát.

- Csak ha megöltelek, gyáva kutya! - kiáltotta D'Artagnan, aki tőle telhetőleg verekedett, és tapodtat sem hátrált, miközben három ellenfele püfölte, ahol érte.

- Újabb gascogne-i hencegés - dörmögte a nemes úr. - Szavamra, ezek a gascogne-iak javíthatatlanok! Hát, ha olyan táncolhatnékja van, csak húzzátok neki a talp alá valót. Majd szól, ha megunta.

Csakhogy az ismeretlen nem tudta, milyen kemény legény az ellenfele; D'Artagnan még senkitől nem kért kegyelmet. Néhány percig tehát még tartott a küzdelem; végül is D'Artagnan kifulladt, kiejtette a kezéből a kardját, melyet egy botütés nyomban kettőbe tört. Egy másik ütés felrepesztette a homlokát, s vértől szennyesen és szinte ájultan földre terítette.

E pillanatban tódult be mindenfelől az előrerohanó tömeg a tett színhelyére. A fogadós félt a botránytól, és legényeivel a konyhába cipelte a sebesültet; ott részesítették elsősegélyben.

A nemes úr eközben ismét elfoglalta helyét az ablak mögött, és meglehetősen türelmetlenül figyelte a sokadalmat; szemlátomást erősen ingerelte a csődület.

- Nos, hogy van az a futóbolond? - kérdezte, amikor megcsikordult az ajtó, és a fogadós belépett, hogy az úr hogyléte felől érdeklődjön.

- Remélem, nem történt baja, excellenciás uram? - kérdezte vissza a fogadós.

- Nem; hajam szála se görbült, fogadós uram; de én szeretném tudni, mi van az úrfival.

- Jobban van - szólt a fogadós -, már egészen elájult.

- Igazán? - szólt a nemes.

- De mielőtt elájult volna, végső erejével excellenciádért kiáltott, hogy párbajra hívja.

- No, ez a fickó maga az ördög! - kiáltott fel az idegen.

- Korántsem, excellenciás uram - folytatta, megvető fintorral az arcán a fogadós -, mert mialatt ájultan feküdt, megmotoztuk, és erszényében mindössze tizenkét tallért, motyójában meg csupán egy szál inget találtunk; mindazonáltal utolsó szavaiban azt közölte velünk, hogy ha ez Párizsban történik, uraságod azonnal megkeserülte volna, de mivel itt történt, csak később fizet.

- Úgy - szólott hidegen az ismeretlen -, akkor hát álruhás királyi herceg.

- Csak azért mondom, nemes uram - folytatta a fogadós -, jó lesz, ha szemmel tartja.

- És dühében senkit nem emlegetett?

- De igen; zsebére ütött, és így beszélt: "Meglátjuk, mit szól majd Tréville úr, ha megtudja, hogyan bánnak védenceivel."

Az idegen felfigyelt.

- Tréville úr? Tréville úr nevét említette és a zsebére ütött?... Mondja csak, fogadós uram, remélem, míg a legényke ájultan feküdt, egy kicsit beleszimatolt a zsebébe? Mit talált benne?

- Egy levelet Tréville úrhoz, a testőrök kapitányához.

- Ejha!

- Úgy igaz, ahogy mondani bátorkodom, excellenciás uram.

A fogadós nem volt nagy lángelme, észre sem vette, milyen kifejezés jelenik meg szavaira az idegen arcán. A nemes már nem támaszkodott könyökével az ablakpárkányra; úgy ráncolta a szemöldökét, mint akit valami nyugtalanít.

- Mi az ördög! - dörmögte a foga közt - Tréville uszította volna rám ezt a gascogne-it? Elég fiatal. De a döfés csak döfés, akárki adja, s ha gyerek, még rosszabb: nem tart tőle az ember; néha nagy tervek omlanak össze hitvány akadályon.

Néhány percen át az idegen hallgatott.

- Ugyan már, fogadós - szólalt meg aztán -, nem tudná félreállítani utamból ezt a vadembert? Nem venném a lelkemre, hogy magam öljem meg; mindazonáltal - fejezte be dermesztő hanghordozással -, mindazonáltal terhemre van. Hol van jelenleg?

- Feleségem szobájában, az első emeleten: ott kötözgetik.

- Tarisznyája, cókmókja vele van? Ujjasát nem vetette le?

- Mindenét lent hagyta a konyhában, uram. De ha annyira a terhére van ez a fiatal féleszű...

- Terhemre bizony. Botrányt csap a fogadóban; kihozza sodrukból a rendes embereket. Menjen kérem, állítsa össze a számlát, és szóljon az inasomnak.

- Uraságod máris távozik?

- Micsoda kérdés? Mit gondol, mért nyergeltettem föl a lovamat? Vagy nem teljesítették a parancsom?

- Igenis, teljesítettük, s amint excellenciád láthatta is, a ló a kapuban áll, felszerszámozva, útrakészen.

- Jól van; tegye hát, amire kértem.

- Nocsak! - tűnődött a fogadós - úgy látszik megijed a sihedertől...

De az idegen parancsoló tekintete egy csapásra véget vetett a jelenetnek. A fogadós alázatosan elköszönt és kiment.

- Milady[2] minden percben ideérhet; tulajdonképpen máris meg kellett volna érkeznie - folytatta az idegen. - Ez a fickó nem kerülhet a szeme elé. Mindenesetre jobb, ha elébe lovagolok... Bár tudnám, mi van a Tréville-nek szóló levélben!

Így morfondírozott az idegen, miközben a konyha felé tartott.

Eközben a fogadós mérget vett volna rá, hogy az idegen a legényke miatt menekül a fogadóból. Felment felesége szobájába, és látta, hogy D'Artagnan végre eszméletre tért. Megmagyarázta neki, hogy meggyűlhet a baja a rendőrséggel, amiért belekötött egy ilyen előkelő uraságba, mert a fogadós véleménye szerint az idegen csakis nagy kutya lehetett; bármily gyenge volt is hát D'Artagnan, rábeszélte, hogy álljon talpra, és induljon tovább. D'Artagnan, jóllehet félig most is kótyagos volt, és a szeme is alig látszott, olyan alaposan összevissza kötözték, föl is kelt, és a fogadós nem éppen gyengéd noszogatása közben, lefelé támolygott a lépcsőn, még az ujjasát sem vette föl. Azonban alig lépett a konyhába, a szeme máris megakadt ellenfelén, aki nyugodtan beszélgetett egy hölggyel; egy nagy, tágas hintó ajtaja előtt állt; a kocsit két nehéz normandiai ló húzta a fogadó elé.

A nő húsz-huszonkét éves lehetett; csak a feje látszott a hintó ablakkeretében. Megjegyeztük már, milyen nyomozói fürgeséggel mért fel D'Artagnan egy-egy arckifejezést; most is első pillantásra megállapította, hogy a nő fiatal és szép. Szépsége annál inkább szemet szúrt neki, mert teljesen szokatlan volt számára; D'Artagnan sohasem látott ilyesmit délvidéki szülőföldjén. A sápadt, szőke hölgy hosszú haja csigákban omlott vállára; sóvárgó, nagy szeme kék; ajka halvány rózsaszín; keze alabástromfehér. Élénk beszélgetésbe merült az idegennel.

- Tehát őeminenciája parancsa... - mondta a hölgy.

- Hogy azonnal forduljon vissza Angliába, és közvetlenül őt értesítse, ha a herceg Londonból eltávozik.

- És a további utasítások? - kérdezte a hintó szép utasa.

- Megtalálja abban a dobozban; de csupán a Csatorna túlsó partján nyithatja ki.

- Helyes; és ön mit csinál?

- Visszatérek Párizsba.

- Meg se fizet annak a szemtelen kölyöknek? - kérdezte a hölgy.

Az idegen felelni készült; de épp amint kinyitotta a száját, D'Artagnan, aki minden szót hallott, máris a kapuban termett.

- A szemtelen kölyök fog megfizetni mindenkinek! - kiáltotta - és nagyon remélem, hogy az, akinek fizetnie kell, nem lóg meg olyan könnyen, mint először.

- Nem lóg meg? - szólalt meg az idegen, és összeráncolta szemöldökét.

- Remélem, egy hölgy jelenlétében nem merészel megfutamodni.

- Legyen észen! - kiáltott milady, látva, hogy a nemes a kardja után kap - minden perc késedelem végzetes lehet.

- Igaza van - kiáltott fel a nemes úr -, menjünk hát utunkra, maga jobbra, én balra.

Üdvözlésül a hölgy felé biccentett, lovára szökkent, a hintó kocsisa pedig vadul a lovak közé csapott. Lóhalálban robogtak végig az utcán, mindketten más-más irányban.

- Hé! A számla! A számla! - üvöltötte a fogadós. Iménti rokonszenve az utas iránt feneketlen megvetéssé változott, amikor látta, hogy fizetés nélkül távozik.

- Fizess, te marha! - kiáltott az utas lakájának, aki két-három ezüstpénzt vetett a fogadós lába elé, ezután tovaügető gazdája után vágtatott.

- Gyáva! Nyomorult! Aljas címbitorló! - harsogta D'Artagnan, és ő is a lakáj után iramodott.

De a sebesült még mindig túl gyenge volt; túl nagy volt neki ez a megrázkódtatás. Alig futott tíz lépést, zúgni kezdett a füle, szeme káprázott, agyát elöntötte a vér, lerogyott az utca közepén, de még akkor is egyre kiabált:

- Gyáva! Gyáva! Gyáva!

- Gyáva bizony - dörmögte a fogadós, és D'Artagnanhoz lépett; gondolta, hízelgéssel környékezi meg szegény fiút, akár a mesében a kócsag az esti csigát.

- Gyáva mint a nyúl - nyögte D'Artagnan -, de a hölgy annál szebb!

- Miféle hölgy? - kérdezte a fogadós.

- Milady - hebegte D'Artagnan.

Azzal másodszor is elájult.

- Annyi baj legyen - mondta a fogadós -, kettő meglógott, de ez itt maradt; biztosan megragad nálam legalább még néhány napig. Az is tizenegy tallér tiszta haszon.

Amint tudjuk, éppen tizenegy tallér lapult még D'Artagnan erszényében.

A fogadós tizenegy nap betegségre számított, napi egy tallérjával; csakhogy az utast kihagyta a számításból. D'Artagnan másnap reggel már ötkor talpon volt, saját lábán ment le a konyhába, és egyéb kellékek között, melyek listája nem jutott el a késő utókorig, bort, olajat, rozmaringot hozatott, és az anyai recept segítségével összekotyvasztotta a csodabalzsamot. Végigkente vele megszámlálhatatlan sebeit, maga cserélgette rajtuk a kötést, orvost látni sem akart. Hála a cigányszer hatóerejének - és talán annak is, hogy orvos nem tette be hozzá lábát -, D'Artagnan már este lábra állt, reggelre pedig úgyszólván egészen felépült.

Azután fizetett: mivel ő maga teljes diétát tartott, a rozmaringon, az olajon és a boron kívül nem is volt semmi fizetnivalója; ám lova, a sárga, háromszor annyit abrakolt mint amennyire józan számítás szerint állapota miatt szüksége volt - legalábbis ezt erősítgette a fogadós.

D'Artagnan tehát a zsebébe nyúlt, ott azonban csupán kopott bársonyerszénykéjét találta meg benne a tizenegy tallért - a Tréville úrhoz szóló levélnek hűlt helye volt.

A fiatalember nagy türelemmel kezdte keresni a levelet; százszor is kiforgatta ruháját és ujjasa valamennyi zsebét; újra meg újra feltúrta útizsákját; százszor is kinyitotta, és megint bezárta az erszényét; amikor azonban megbizonyosodott róla, hogy a levél volt-nincs, elveszett, erőt vett rajta a harmadik dühroham, és kis híján kezdhette elölről a balzsamfőzést borral, rozmaringgal, olajjal; mert amikor látták, hogy ez a gascogne-i falurossza megint felpaprikázódik, és azzal fenyegetőzik, hogy fejükre dönti a kocsmát, ha nem kerül elő a levél, a fogadós máris nyársat ragadott, a felesége seprőnyelet, a pincérek meg felmarkolták a már tegnapelőttről ismert husángokat.

- Az ajánlólevelem! - harsogta D'Artagnan - az ajánlólevelem! vagy kardélre hányom valamennyit, mordizomadta!

Sajnos valami megakadályozta, hogy a fiatalember valóra váltsa fenyegetését: ugyanis kardja, mint említettük, már az első összecsapáskor kettőbe tört, ő azonban erről teljesen megfeledkezett. Így azután, amikor valóban kardot akart rántani, akkor látta, hogy csupán egy nyolc-tíz hüvelyknyi csonkot szorongat a kezében, melyet a fogadós gondosan visszasüllyesztett a kard hüvelyébe. A penge többi részét a vendéglős nagy ügyesen félretette magának; gondolta tűzdelő nyársat csinál belőle.

Ez a kiábrándító felfedezés sem tudta volna azonban vérmes fiatalemberünk lendületét megfékezni, ha a fogadós be nem látja, hogy vendége teljes joggal méltatlankodik.

- Igaz is - mondta, és leeresztette kezében a nyársat -, hová lett az a levél?

- Úgy van, hova lett a levél? - kiáltotta D'Artagnan. - Mindenekelőtt figyelmeztetem: a levél Tréville úrhoz szól, és nem lehet, hogy meg ne kerüljön; vagy, ha meg nem kerül, Tréville úr biztosan előkerítteti, legyen nyugodt!

A fenyegetés hallatára a fogadósnak végképpen inába szállt a bátorsága. A király és a kardinális után talán Tréville úr nevét emlegették legtöbbet a katonák, sőt még a polgárok is. No, meg József atyáét, természetesen; de az ő nevét csupán suttogva ejtették ki, olyan rettegés övezte a Szürke Eminenciást - így emlegették az érsek bizalmasát.

A fogadós nyomban sarokba is vetette nyársát, ráripakodott feleségére és embereire, hogy ők is vágják sutba a söprűnyelet és a husángokat, és maga járt elöl jó példával: mindent tűvé tett, hogy ráakadjon az elveszett levélre.

- Valami értékes dolog volt abban a levélben? - kérdezte rövid, eredménytelen kutatás után.

- Hogy a fenébe! De mennyire! - kiáltotta a gascogne-i legény, hisz erre a levélre alapozta egész karrierjét az udvarban; - benne volt az egész vagyonom.

- Spanyol kincstári papírban? - kérdezte nyugtalanul a fogadós.

- Őfelségének, a királynak magánpénztárát terhelő papírokban - válaszolta D'Artagnan; királyi testőrnek készült, és úgy gondolta, hogy az ajánlólevélre alapítva meglehetősen merész állítását, nem marad egészen hazugságban.

- A keservét! - nyögte ki a fogadós kétségbeesetten.

- Sebaj - folytatta D'Artagnan jellegzetes gascogne-i nagyvonalúsággal -, a pénzt nem bánom; de a levél az minden pénznél értékesebb. Inkább vesztettem volna el ezer aranyat, mint a levelet.

A kockázat akkor se lett volna nagyobb, ha húszezret mond, ettől azonban visszatartotta valami gyermeki szemérem.

Most egyszeriben világosság gyúlt a fogadós koponyájában, aki egyre átkozódott, hogy hiába keresi a levelet.

- Nem is veszett el! - kiáltott hirtelen.

- Hát!- nézett rá D'Artagnan.

- De nem ám; ellopták.

- Ellopták! De ki?

- Az a tegnapi úri ember. Uraságod a konyhában hagyta az ujjasát, ő meg lejött a konyhába. Teljesen egyedül volt. Fogadni mernék, hogy ő lopta el.

- Azt hiszi? - kérdezte tamáskodva D'Artagnan. Mindenkinél jobban tudta, hogy a levél idegen kézben hasznavehetetlen, és senkiben nem kelthet mohó vágyakozást, hisz bármelyik jelenlevő utas vagy szolga kezében értéktelen papírlap volna, semmi más.

- Egyszóval, fogadós uram - folytatta -, azt mondja, hogy gyanús magának az a pimaszkodó úri ember.

- Több mint gyanús - mondta a fogadós -, amikor közöltem vele, hogy uraságod Tréville úr támogatását élvezi, sőt levelet visz a híres-neves úrhoz, nagyon nyugtalannak mutatkozott, megkérdezte, hol az a levél, s azonnal a konyhába ment; tudta, hogy uraságod otthagyta ujjasát.

- Akkor hát ő a tolvaj! - felelte D'Artagnan. - Panaszt teszek ellene Tréville úrnál, Tréville úr pedig a királynál. - Azzal méltóságteljesen zsebébe nyúlt, két tallért vett elő, és átnyújtotta a fogadósnak; az levett kalappal egészen a kapuig kísérte. Itt a fiatalember felpattant citromsárga lovára, és további bonyodalmak nélkül a Szent Antal kapun át Párizsba érkezett; ott három tallérért túladott a lován, ami nagyon is tisztes ár, tekintve, hogy az utolsó útszakasz az érdemes jószágot ugyancsak megviselte. A kupec, aki az imént említett kilenc frankot megadta érte, nem is titkolta D'Artagnan előtt, hogy ezt a csillagászati összeget csupán soha nem látott színéért fizeti.

D'Artagnan gyalog vonult be hát Párizs városába; hóna alatt szerény motyója; s addig talpalt, míg lapos bukszájához illő albérleti szobát nem talált. Mandzárdszoba volt, a Luxembourg palota környékén, a Sírásók utcájában.

Leszurkolta a házmester kezébe a foglalót, és tüstént birtokba vette lakását. A nap hátralevő részét arra szentelte, hogy ujjasára és nadrágjára felvarrta a paszományt; ezt anyjától kapta titokban; idősb D'Artagnan egyik, csaknem egészen új zekéjéről vagdosta le a jó asszony. A fiatalember ezután az ócskapiacon pengét üttetett a kardjába, majd visszatért a Louvre-hoz, és az első útjába kerülő testőrtől megtudakolta, hol találja meg Tréville úr palotáját. A Vieux-Colombier utcában találta meg, vagyis éppen lakásának tőszomszédságában: ezt kedvező előjelnek tekintette; most már csak sikerrel járhat utazása.

Mindezek után elégedetten gondolt vissza a meung-i eseményekre, a történtek miatt nem furdalta a lelkiismeret, bizalommal tekintett a jelenre, reménykedve a jövőre, ágyába bújt, és az igazak álmába merült.

Alvása egyelőre egészen vidékies volt: reggel kilenc óráig tartott, amikor is felkelt, és elindult a híres-nevezetes Tréville úrhoz, aki - az atyai rangbecslés szerint - a királyság harmadik legfontosabb személyisége.