ALEXANDRE DUMAS

EMMA LYONNA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-722-7

MOBI ISBN 978-963-387-723-4

TARTALOM

ELSŐ KÖTET
A TESTVÉRISÉG ÜNNEPE

1. Isteni igazság
2. A fegyverszünet
3. Nápoly három pártja az 1799-es év kezdetén
4. Melyben bekövetkezik az, aminek be kellett következnie
5. Moliterno hercege
6. A fegyverszünet megszegése
7. Egy porkoláb színe változása
8. A Sant'Elmo-erőd parancsnokának taktikája
9. Mire várt a Sant'Elmo-erőd parancsnoka?
10. Amelyből végre kiderül, hogyan került francia zászló a Sant'Elmo-erőd ormára
11. A caudiumi szoros
12. Az első nap
13. Az éjszaka
14. A második nap
15. A harmadik nap
16. Szent Januárius és Vergilius
17. Melynek során az olvasó ellátogat a pálmás házba
18. Michele fogadalma
19. Nápoly patrónusa, Szent Januárius
20. Melyet a szerző betű szerint átvett Gorricolo című könyvéből, abban a tudatban, hogy úgysem írná meg jobban
21. Hogyan tett csodát Szent Januárius Championnet közbenjárására
22. A Parthenopéi Köztársaság
23. A förgeteg
24. A vihar
25. Melynek során a király visszanyeri étvágyát
26. Miféle kegyet kért Ferdinándtól a révkalauz?
27. Az udvar Palermóban
28. Nápolyi újságok
29. Lehet-e a trónörökös egyidejűleg Szicíliában és Kalábriában?
30. Ruffo kardinális megbízólevele
31. Az első lépés Nápoly felé
32. Eleonora Fonseca Pimentel
33. Andrea Backer
34. Luisa titka
35. Bölcs Michele
36. Michele aggályai
37. A letartóztatás
38. Apoteózis
39. A sanfedisták
40. Amit a valódi trónörökös nem tett meg, megteszi az álherceg
41. Niccola Adone
42. A keselyű meg a sakál
43. A sas meg a keselyű
44. A vádlott
45. A Szent Hit hadserege
46. Apró ajándékok erősítik a barátságot
47. Ettore Carafa
48. Schipani
49. A királyné ajándéka
50. A vég kezdete
51. A Testvériség ünnepe
52. Tengeri medvék és emberek

MÁSODIK KÖTET
A KIRÁLY PARANCSÁRA

53. A lázadó
54. Kikből verbuválódott a Szent Hit keresztes hada?
55. Fejedelmi levelek
56. Orosz pénz
57. A köztársaság végórái
58. Melyben egy talpig becsületes ember becstelen dolgot javasol más becsületes embereknek, s azok nagy ostobán nemet mondanak rá
59. A nápolyi Marseillaise
60. Simone Backer kérelme
61. A Backer-cég felszámolása
62. Az utolsó figyelmeztetés
63. Az előőrsök
64. Június 13-a
65. Mit keresett a beccaio a vico dei Sospiri dell'Abissóban?
66. A 13-áról 14-ére virradó éjszaka
67. Június 14-e
68. A június 14-éről 15-ére virradó éjszaka
69. Szent Januárius bukása - Szent Antal diadala
70. A küldönc
71. Az utolsó összecsapás
72. Búcsúlakoma
73. A fegyverletétel
74. Akikre szemet vetett a bosszú
75. Az angol flotta
76. A leszboszi Nemezis
77. Melynek során a kardinális mindent megtesz a hazafiak megmentésére, s a hazafiak mindent megtesznek - önmaguk elveszejtésére
78. Diplomáciával a becsület ellenében
79. A pun eskü
80. Zsák a foltját...
81. Én, Horatio Nelson
82. A kivégzés
83. A királyi hála
84. Melyből kitűnik, mi gátolta meg Mejean ezredest abban, hogy a június 27-éről 28-ára virradó éjszakán Salvatót egy kisebb kirándulásra elkísérje
85. Melyből kitűnik, hogy fráter Giuseppe híven őrködött Salvato felett
86. Ferdinánd király fogadtatása
87. A jelenés
88. Fra Pacifico lelkifurdalása
89. Egy ember, aki a szavának áll
90. A Krokodilusverem
91. A kivégzések
92. A bíróságon
93. A siralomházban
94. A Sant'Agostino alla Zecca kapunál
95. Halál Nápolyban, 1799-ben
96. A Runner befut Palermóba
97. A Runner hírei
98. Férj és feleség
99. Kis események a nagyok árnyékában
100. Egy királyi herceg születése
101. Tonino Monti
102. A főfoglár
103. Az őrjárat
104. A király parancsára
105. A vértanúság

ELSŐ KÖTET
A TESTVÉRISÉG ÜNNEPE

1.
Isteni igazság

Az 1798. december 22-ére virradó éjszakán a király címerével ellátott hirdetmények jelentek meg Nápoly falain; hajnalra már népes csoportok álldogáltak itt is, ott is, a falragaszok előtt.

A király ezennel kinevezi Pignatelli herceget országa kormányzójának, Mack tábornokot serege fővezérének, ő maga pedig hathatós segítséggel készül Szicíliából visszatérni - így a kiáltvány.

A nápolyiak végre rádöbbentek a rettenetes igazságra. A király gyáván magára hagyta népét, mint előbb hadseregét. Csakhogy ezúttal nem üres kézzel szökik: az utolsó fillérig kifosztotta a kincstárt, s mind egy szálig magával vitte a műkincseket, melyek az utolsó évszázadban Nápolyban felhalmozódtak.

A nápolyiak kétségbeesetten futottak le a rakpartra. Az angol flotta hajóit erős ellenszél tartóztatta fel, még nem hagyták el a kikötőt. Az árbocon lengő zászlóról mind felismerték a hajót, melyen a király utazik: mint említettük, a Vanguard volt ez a hajó.

Thurn gróf igazat beszélt: hajnali négy órára valóban csökkent valamelyest a szél ereje, csillapult a hullámverés; a szökevények újból tengerre szálltak egy keserves, fogvacogtató éjszaka után, melyet a kikötőfelügyelő házában töltöttek, s nagy üggyel-bajjal elvergődtek az admirális hajójára.

A kis hercegnők megéheztek; sózott halat kaptak száraz kenyérrel, s vizet ittak rá. Itt van előttünk a királyné legfiatalabb lányának, Antónia hercegnőnek a naplója, mely e tényt feljegyzi, s leírja, micsoda félelmeket álltak ki felséges szülei s ő maga is e szörnyű éjszaka folyamán.

Bár a tenger rémítően háborgott, s az öböl sem kínált biztonságot, Nápoly hercegérseke, bárói, magisztrátusa s a nép választottai csónakokba ültek, rábírták a legbátrabb hajósgazdákat, hogy busás fizetség ellenében kievezzenek velük a hajóhoz; s elindultak a királyhoz, esdekelve kérni őt, hogy térjen vissza Nápolyba, hiszen mind készek utolsó csepp vérükig védelmezni a várost.

A király egyes-egyedül monsignore Capece Zurlót, a hercegérseket volt hajlandó fogadni, de az érsek minden könyörgése kárba veszett, Ferdinánd egyre csak azt hajtogatta:

- A tengerre bízom magam, mivel a szárazföld elárult.

A sok csónak közt volt egy, mely magányos utassal vágott neki a tengernek. A fekete ruhás férfi tenyerébe temette arcát, csak néha kapta fel sápadt fejét, hogy rémült tekintettel fürkéssze: mennyire közelítette meg vajon a csónak a királyt vivő hajót.

A fregattot, mint mondottuk, körülrajzották a bárkák, ám e magányos férfi láttán utat nyitottak csónakjának.

Szemmel láthatóan nem a tisztelet késztette rá őket, hanem az undor.

A csónak elvergődött utasával a hajólétráig. Egy angol tengerész állt őrt a létra alján; parancsa úgy szólt, hogy senkit nem engedhet fel a hajóra.

A férfi erősködött, hogy őt, egyedül őt, megilleti az, ami másnak tilos. A szóváltás odacsalt egy angol tisztet.

- Uram - kiáltotta a férfi, akit nem engedtek föl a hajóra -, szíveskedjék királynémnak jelenteni, hogy Vanni márki kéri: kegyeskedjék őt néhány percre fogadni.

A csónakokon zúgás támadt.

A király s a királyné mereven elzárkózott az elől, hogy a magisztrátust, a bárókat, a nép választottait fogadja; mindnyájuk arculcsapása, ha Vannit fogadják.

A tiszt jelentette Nelsonnak Vanni kívánságát. Nelson ismerte a főügyészt, névről legalább, s tudta, milyen gyűlöletes szolgálatokat tett a királyi háznak; a kérést továbbította a királynéhoz.

A tiszt megjelent a létránál, s angolul leszólt:

- A királyné beteg, nem fogadhat senkit.

Vanni nem értett angolul, vagy tán csak úgy tett, mintha nem értene: görcsösen kapaszkodott továbbra is a létrába, bár az őrszem újra meg újra eltaszította.

Előkerült egy másik tiszt, s tört olaszsággal elismételte a királyné válaszát.

- Akkor szóljanak a királynak - követelte Vanni. - Mindig híven szolgáltam, nem utasíthatja el a kérésemet.

A két tiszt azon tanakodott éppen, mitévők legyenek, amikor megjelent a fedélzeten maga a király - a hercegérseket kísérte ki.

- Felség! Felség - kiáltott fel a király láttán Vanni -, én vagyok itt! Felséged leghűbb szolgája!

A király nem méltatta feleletre. Némán kezet csókolt az érseknek.

Az érsek leereszkedett a létrán, s amikor Vanni mellé ért, félrehúzódott, amennyire csak tudott, hogy még a ruhája szegélyét se érintse.

A csónakokon észrevették az érsek önkéntelen s nem éppen keresztényi mozdulatát. Helyeslő moraj támadt körös-körül.

A király felfogta a közhangulat e jelét, s nyomban elhatározta, hogy saját hasznára fordítja.

Újabb árulás! De Ferdinánd jelen helyzetében eggyel több vagy kevesebb már nem számított.

- Felség - ismételte Vanni, fedetlen fejjel, karját esdőn tárva a király felé -, én vagyok itt!

- Ki az az én? - kérdezte a király azon a csúfondáros orrhangon, ami miatt megtévesztően hasonlított olykor Pulcinellára.

- Én, Vanni márki.

- Nem ismerem - mondta Ferdinánd.

- Felség - jajdult föl Vanni -, hát nem ismeri tulajdon főügyészét, az állami junta tagját?

- Vagy úgy - szólt a király -, maga az az ember, aki kijelentette, hogy addig nem lesz nyugalom az országban, míg lakat alá nem kerül minden nemes, báró és tisztségviselő, egyszóval minden jakobinus; maga követelte harminckét alattvalónk fejét, s akarta kínpadra vonni Medici lovagot, Canzanót, Teodoro Monticellit.

Vanni homlokát kiverte a verejték.

- Felség! - hebegte.

- Csakugyan ismerem - folytatta a király -, de kizárólag névről; soha nem volt dolgom magával, helyesebben magának nem volt dolga velem. Kapott tőlem valaha személyesen utasítást bármire?

- Nem, felség, valóban nem - rázta a fejét Vanni. - Amit tettem, azt a királyné parancsára tettem.

- Nos, ha kérnivalója van, forduljon a királynéhoz, ne hozzám.

- Felség, megtörtént, a királynéhoz folyamodtam.

- Helyes! - bólintott a király. Látván, hogy elutasítása általános helyeslésre talál, s hogy hálátlan tette révén sikerült valamicskét visszahódítania régi népszerűségéből, éppen nem igyekezett véget vetni a beszélgetésnek, hanem ellenkezőleg, nyújtotta. - Nos?

- A királyné nem kegyeskedett fogadni, felség.

- Szegény Vanni, ez fölöttébb kellemetlen; de mivel annak idején helytelenítettem, hogy a királyné fogadta, most csak helyeselhetem, ha nem fogadja.

- Sire! - kiáltotta Vanni olyan hangon, mint a hajótörött, aki kicsúszni érzi kezei közül az életmentő deszkát. - Sire, én nem maradhatok Nápolyban azok után, hogy úgy szolgáltam a kormányzatot, ahogy szolgáltam, ezt felséged is tudja... Menedéket kérek az angol flotta valamelyik hajóján!... Ha elutasít, sire, halálra ítél, a jakobinusok okvetlenül felakasztanak!

- Vallja csak meg: derekasan rászolgált a kötélre - elménckedett a király.

- Ó, sire, sire! Ha felséged sorsomra hagy, végem!

- Kedves márki, ami felségemet illeti, semmivel sem nagyobb itt a hatalmam, mint volt Nápolyban. Az igazi királyi felség a királyné, mint tudja. A királyné uralkodik. Én vadászgatok, mulatgatok - e percben nem valami jól, azt meghiheti. A királyné hívatta ide Mack bárót, hogy seregünk fővezérévé kinevezze; a királyné izent háborút; a királyné akar mindenáron Szicíliába utazni. Én köztudomásúlag Nápolyban akartam maradni. Boldoguljon el a királynéval, ahogy tud, én nem ártom bele magam.

Vanni kétségbeesésében a fejéhez kapott.

- Most jut eszembe, egy tanácsot azért adhatok - mondta a király.

Vanni felpillantott, s hamuszürke arcán a reménység egy sugara villant fel.

- Íme a tanács - folytatta a király: - Kalábria hercege egész családjával a Minerva fedélzetén tartózkodik, keresse meg a Minervá-t, s kérjen menedéket Caracciolo tengernagytól. Ami engem illet: végeztem, kedves márki, jó utat!

E jókívánságot a király egy különös hanggal kísérte; ő a szájával állította elő, de megtévesztően hasonlított arra a hangra, amelyet a Dante emlegette ördög bocsát ki, aki "trombitát csinál az alfeléből".

Itt-ott nevetés harsant, a súlyos helyzet ellenére, elvétve elhangzott egy-két "Éljen a király!" kiáltás is; a távozó Vannit ellenben osztatlan pfujolás, füttykoncert kísérte.

A király tanácsa nem sok reménnyel kecsegtette Vannit, de más kiútja nem maradt. Megparancsolta az evezősöknek, hogy a Minerva fregatthoz irányítsák a csónakot. A hajó kecsesen ringott a tengeren, tisztes távolságra az angol flottától; a főárbocán lobogó hirdette, hogy a trónörököst hordozza hátán.

A Minerva bástyájáról három férfi figyelte messzelátón a leírt jelenetet. A trónörökös, Caracciolo tengernagy és San Felice lovag; bár meg kell vallanunk, a lovag messzelátója jóval gyakrabban fordult a Mergellina felé, ahol a pálmás ház állt, mint Sorrento irányába, amerre a Vanguard horgonyzott.

A trónörökös vette észre elsőnek a közelgő csónakot, s mivel látta, hogy a csónak utasa előzőleg hosszan beszélgetett a királlyal, kettőzött figyelemmel szegezte rá messzelátóját.

Hirtelen ráismert.

- Vanni márki, a főügyész! - kiáltotta.

- Mit keres itt ez a nyomorult? - kérdezte Caracciolo összevont szemöldökkel.

Majd észbe kapott: ejnye, Vanni a királyné embere! - s nevetve fűzte hozzá:

- Bocsánat, fenség, de mint tudja, a tengerész-egyenruha nem fér össze a bírói talárral; úgy lehet, igazságtalanná tesz a tengerész-előítélet.

- Szó sincs előítéletről, kedves tengernagyom - felelte Ferenc herceg -, a lelkiismerete tiltakozik. Már értek mindent. Vanni fél Nápolyban maradni, Vanni velünk akar jönni. A királyt hiába kérte, hogy engedje fel a Vanguard-ra, s a szerencsétlen ember most hozzánk folyamodik.

- S mi a fenséged véleménye? Mi történjék ezzel az emberrel? - kérdezte Caracciolo.

- Ha apám írásbeli parancsát hozza, kedves tengernagyom, fogadjuk be, minthogy engedelmességgel tartozunk apámnak; de ha nincs nála szabályos írásbeli parancs, tegyen, amit jónak lát, tengernagy: a hajón ön a legfőbb úr. Gyere, San Felice.

S a trónörökös, titkára társaságában, elvonult Caracciolo kabinjába, melyet a tengernagy átengedett neki.

A csónak közeledett a hajóhoz. A tengernagy leküldött egy matrózt a hajólétra legalsó fokára; várt a létra tetején.

- Hahó, csónakosok! Állj, ki vagy? - kiáltotta a matróz.

- Jó barát - hangzott Vanni válasza.

A tengernagy megvetően elmosolyodott.

- El a hajótól! - szólt a matróz. - Beszéljetek a tengernaggyal.

Az evezősök tudták, hogy Caracciolo tengernagy nem ismer tréfát fegyelem dolgában, s sietve távolabb eveztek.

- Mit kíván? - kérdezte a tengernagy kurtán, ridegen.

- Én vagyok...

A tengernagy közbevágott: - Felesleges közölnie, uram, kicsoda: tudom, mint bárki Nápolyban. Nem azt kérdeztem, kicsoda, hanem azt, hogy mit kíván?

- Excellenciás uram, minthogy a Vanguard fedélzetén nem utazhatom Szicíliába, nem lévén hely, a király őfelsége excellenciádhoz küldött azzal a kéréssel...

- A király nem kér, uram, hanem parancsol. Hol a király parancsa?

- Hogy hol a király parancsa?

- Igen, azt kérdem, hol a parancs. Ha a király hozzám küldte, nyilván adott írásos parancsot is, mert hiszen tudnia kell, hogy anélkül nem tűrök meg a hajómon ilyen aljas gazembert.

- Nincs írásbeli parancs - hebegte megrökönyödve Vanni.

- Akkor: el a hajótól!

- Excellenciás uram!

- El a hajótól! - ismételte a tengernagy.

Majd a matrózhoz fordult:

- Szólítsa fel őket harmadszor is: el a hajótól, s ha ez az ember nem engedelmeskedne, lőjön!

- El a hajótól! - kiáltotta a matróz.

A csónak eltávolodott.

Szétfoszlott az utolsó reménysugár is. Vanni hazament. Feleségét, gyermekeit váratlanul érte visszatérése. E vérszopóknak csakúgy van feleségük, vannak gyermekeik, mint más rendes embernek; sőt, állítólag az is megesik, hogy szeretik a feleségüket, imádják a gyermekeiket... Vanni felesége, gyermekei meglepetten futottak a családfő elé.

Ő mosolyt erőltetett az arcára, s azt mondta nekik, hogy a királlyal utazik, de indulni csak éjjel fognak, az ellenszél miatt; bizonyos fontos iratokat az imént, a nagy kapkodásban, elmulasztott magához venni, azokért jött.

Most rögtön nekilát a csomagolásnak, magyarázta, csakis azért fordult vissza.

Vanni megölelte feleségét, gyermekeit, majd dolgozószobájába tért, s az ajtót kulcsra zárta maga mögött.

Szörnyű elhatározásra jutott: megöli magát.

Kis ideig fel-alá járt a dolgozószoba és a hálószoba között - a két szoba egymásba nyílt. Azon töprengett, melyiket válassza a rendelkezésére álló halálnemek közül: a kötelet, a pisztolyt vagy borotváját.

Végül a borotva mellett döntött.

Leült íróasztalához, odakészített egy kis tükröt, s a tükör mellé a borotvát.

Majd megmártotta a tollat, mely annyiszor kért halált mások fejére, s megírta tulajdon halálos ítéletét, amint következik:

Bérem rút hálátlanság lett, a félelmetes ellenség itt van a sarkamban, nincs hová menekülnöm, úgy határoztam hát, hogy eldobom az életet, amely immár teher számomra.

Senkit ne vádoljanak halálomért, ellenben szolgáljon intő például minden állami inkvizítornak!

Vanni felesége két órával később bekopogott a szobába, miután aggódva leste, mindhiába, az ajtó nyílását, amely mögül nem hallatszott ki semmi nesz.

A kopogásra nem jött válasz.

Erre bekiáltott: néma csend.

Próbált a hálószoba ajtaján át bejutni; Vanni azt is kulcsra zárta, akárcsak a dolgozószobáét.

Ekkor az egyik szolga felajánlotta, hogy betör egy ablaktáblát, s az ablakon át hatol be a szobába.

Más megoldás nem volt: vagy az ablakot kellett betörni, vagy lakatossal nyittatni fel az ajtót.

Szerencsétlenségtől tartva a szolga ajánlatát fogadták el.

Reccsent az üveg, felpattant az ablak, a szolga beugrott a szobába.

Nagyot kiáltott, és hátratántorodott.

Vanni a fotelban hevert, az egyik karfára dőlve. Nyakán tátongó seb. Mellette a földön a borotva, mellyel ütőerét átmetszette.

Vére ráfröccsent az íróasztalra, amely mellett oly sokszor követelte mások vére ontását, a tükörre, amely előtt nyakát felmetszette, s vörösre festette a levelet, melyben öngyilkosságát megindokolta. Halála gyors volt, nyilván nem vergődött, nem is szenvedett.

Isten könyörtelenül a halálba küldte, de haláltusáját kegyelmesen megkönnyítette.

"A Gracchusok véréből támadt Marius" - mondotta Mirabeau.

Vanni véréből támadt Speciale.

Regényünk egysége szempontjából tán jobb lett volna Vannit és Specialét egyetlen alakká olvasztani; de a történelem nem ismer pardont, kényszerít megvallani az igazat: Nápoly két Fouquier-Tinville-t is adott királyának, egész Franciaország viszont csak egyet a forradalomnak.

Vannit nem élte túl sorsának intő példája. Olykor nem találkozik hóhér, végrehajtani az ítéletet, de mindig kerül bíró, aki meghozza.

Másnap délután három óra tájban kiderült az ég, a szél kedvezőre fordult, az angol hajók vitorlát bontottak, nekivágtak a nyílt tengernek, s hamarosan eltűntek a látóhatárról.

2.
A fegyverszünet

Két nap óta várta már Nápoly a király elutazását; mégis általános döbbenetet keltett. Amíg az angol hajók ott horgonyoztak a közelben, a nápolyiak nem szűntek meg remélni, hogy a király megváltoztatja elhatározását, enged könyörgésüknek, hajlik fogadkozásukra; most mind ott szorongtak a rakparton, addig bámultak a hajók után, míg a legutolsó is bele nem veszett a távol ködébe, majd csüggedten, némán szétoszlottak. Még nem ért véget az alázat korszaka.

Estefelé futótűzként terjedt el Nápoly utcáin egy különös hír. A nápolyiak szavajárását használjuk, mivel tökéletesen fedi gondolatunkat. Ha két ember szembetalálkozott, egyik odaszólt a másiknak: "Tűz van!", de senki nem tudta, merre, sem azt, hogy mi okozta.

Megint nagy tömeg gyűlt össze a parton. Az öböl közepéről sűrű füstoszlop emelkedett az égre, nyugatról keletnek.

A nápolyi flotta lángolt a vízen, Nelson parancsára s Nizza márki buzgólkodása folytán.

Szép látvány volt, de szerfelett drága mulatság!

Százhúsz ágyúnaszád vált a lángok martalékává.

Mint egyetlen hatalmas máglya égett a százhúsz hajó. Hirtelen tűz csapott fel az öböl más részén is, ott, ahol két sorhajó s három fregatt horgonyzott egymás közelében: előbb csak egy lángnyelv futott egyik hajótól a másikig a tenger felszínén, majd mind az öt hajó lángot fogott; a tűz felkúszott a hajók oldalán, élesen kirajzolva körvonalaikat, végigfutott az árbocokon, vitorlarudakon, a kátrányos alattságon, az árbockosarakon, végezetül az árbocok csúcsára szökkent, s belekapott az ott lengedező hadijelvényekbe. Néhány pillanat múltán kihunyt a csodálatos tűzijáték, a hajók porrá égtek, maradványaikat elnyelte a tenger.

Egyetlen estén tizenöt év keserves munkája, mesés gazdagság ment füstbe, céltalanul, hiába. Ünnepi hangulatban tért haza a nép a kikötőből, mint máskor, a tűzijáték után: csakhogy ez a tűzijáték százhúszmillióba került.

A városra vak és néma éjszaka borult, a vulkán kitörését megelőző csend. Másnap hajnalra zajgó, fenyegető, háborgó tömeg árasztotta el az utcákat.

A legvadabb hírek keringtek. Azt beszélték, hogy a királyné távozása előtt meghagyta Pignatellinek:

- Ha kell, égesse fel Nápolyt. Senkiért, semmiért nem kár, a népet kivéve. Mentse meg a népet, és pusztítson el minden egyebet.

Nagy csődület támadt a falragaszok előtt, amelyeken a következő felhívás volt:

Mihelyt a franciák nápolyi területre merészkednek, szervezzen minden község népfölkelést, s kezdődjön meg a vérontás.

A király nevében         
Pignatelli, teljhatalmú kormányzó

A király távozását követő, tehát a december 23-ról 24-re virradó éjszakán összeültek a város képviselői, hogy Nápoly védelméről tanácskozzanak.

Akkoriban azt nevezték városnak, amit manapság törvényhatóságnak: egy héttagú testületet, melyet a sedilék választottak.

A sedilék jogai nyolc évszázadra nyúltak vissza.

Görög városállam korában Nápolynak ugyanúgy megvoltak a maga portikuszai, mint Athénnak, itt gyűltek egybe a gazdagok, a nemesek és a lovagok a közügyekről tanácskozni.

A portikuszok töltötték be Nápolyban az agora szerepét.

A csarnokokban körben elrendezett székek álltak: a sedilék.

A törvény nem rekesztette ki innen a köznépet s a városi polgárságot, de ők merő alázatból távol maradtak, s átengedték a terepet az arisztokráciának, mely, mint mondottuk, itt vitatta meg az állam ügyeit.

Kezdetben négy sedile volt, annyi, ahány kerülete Nápolynak, majd hat, majd tíz, majd húsz.

S így tovább, egészen huszonkilencig; az idők folyamán azonban többet is összevontak közülük, úgyhogy számuk végeredményben ötre olvadt. Az öt megmaradt sedilét arról a helyről nevezték el, ahol tanácskozásai folytak, úgymint: Capua, Montagna, Nido, Porto és Porta Nuova.

A sedilék oly jelentőségre tettek szert, hogy Anjou Károly elismerte kormányzati jogukat. Számos privilégiumot ruházott rájuk: így a főváros s a királyság képviseletének, a nápolyi városi tanács saját kebelből történő megválasztásának, a város bevételei kezelésének, a polgárjog odaítélésének s bizonyos esetekben a bíráskodásnak a jogát.

Lassacskán kialakult a nápolyi nép és a polgárság. Látva, hogy a közösség ügyeit egyes-egyedül a nemesek, gazdagok, lovagok intézik, a nép s a polgárság saját seggiót vagy sedilét követelt; kívánságuk meghallgatásra is talált. A nép sediléje: így nevezték az újonnan létesített sedilét.

Ugyanazokkal az előjogokkal rendelkezett, mint a másik öt, a nemességet kivéve.

Nápoly városát az időtől fogva egy polgármester és hat tanácsnok igazgatta, a hat sedile küldötte. Annak emlékére, hogy a sedilék száma valaha huszonkilenc volt, huszonkilenc póttaggal egészítették ki a városi tanácsot.

Ez a testület ült tehát össze a király távozása után: a polgármester, a hat tanácsnok s a huszonkilenc póttanácstag, azaz a város. Első teendője az volt, hogy elhatározta: nemzetőrséget állít fel, s tizennégy képviselőt választ saját kebeléből. E tizennégy emberre hárult a feladat: Nápoly biztonságán őrködni, s érdekeit védeni az elkövetkezendő s minden bizonnyal súlyos események során.

Olvasóink szíves elnézését kérjük e hosszúra nyúlt magyarázatért, de úgy hisszük, enélkül érthetetlenné válna mindaz, amit ezután szándékszunk előadni. A homály eloszlatása végett némi fogalmat kell nyújtanunk olvasóinknak Nápoly alkotmányáról, a nápolyiak privilégiumairól s jogairól, másként megkockáztatnók, hogy a királyság s a nép nagy küzdelmét értetlenül szemlélik, mert ha az erőviszonyokat ismernék is, sejtelmük sem lenne a szemben álló felek jogairól.

A király elutazása másnapján, december huszonnegyedikén, mialatt folyt még a tizennégy képviselő megválasztása, felkerekedett a város, azaz a törvényhatóság, hogy tiszteletét tegye Pignatelli hercegnél, a teljhatalmú kormányzónál.

Pignatelli herceg középszerű ember volt, a szó legigazibb értelmében, mélyen alatta maradt hát az események támasztotta követelményeknek, s mint ez már lenni szokott, éppen ezért szörnyen fenn hordta az orrát. A küldöttekkel olyan kurtán-furcsán bánt el, hogy azok már-már azt latolgatták: nincs-e vajon mégis valóságos alapja a királyné állítólagos utasításáról lábra kapott híresztelésnek, nem adta-e ki Mária Karolina csakugyan a végzetes parancsot, melytől a nápolyiak úgy rettegnek.

Eközben megválasztották a tizennégy követet, helyesebben szólva a város tizennégy képviselőjét. A tizennégyek úgy határoztak, hogy kinevezésüket, hivatalba lépésüket demonstrálandó, első aktusként újabb deputációt menesztenek Pignatelli herceghez, az előző küldöttségjárás kudarca ellenére, azzal a megbízatással, hogy a kormányzót győzzék meg a város határozata értelmében felállítandó nemzetőrség szükségességéről.

Pignatelli herceg, ha lehet, még dölyfösebben és durvábban viselkedett, mint előbb: pökhendien közölte a képviselőkkel, hogy semmi közük a város védelméhez, azt egyedül őrá bízták, s ő csakis annak ad róla számot, akit megillet.

Ezúttal is az történt, ami szokott, ha a nép hatalmi szervei megkezdik jog szerinti működésüket. A küldöttek híven beszámoltak a kormányzó orcátlan válaszáról, de ez a legkevésbé sem félemlítette meg a várost. Újabb követség indult a herceghez; az még gorombább hangot ütött meg, mint az előző két alkalommal, ám a követek egyszerűen azt felelték rá:

- Rendben van! Tegyen, amit jónak lát. Mi is azt tesszük, s majd elválik, kihez pártol a nép.

Azzal távoztak.

Nápoly körülbelül ott tartott, ahol Franciaország a labdaházi eskü után, azzal a különbséggel, hogy Nápolyban tisztább helyzet teremtődött a királyi pár távozása folytán.

Nem telt bele két nap, s a város megkapta a kormányzó felhatalmazását a nemzetőrség megalakítására.

De hogyan fogjanak hozzá? Ez nehéz ügy volt, jóval nehezebb, mint Pignatellitől kieszközölni a kezdetben megtagadott felhatalmazást.

A nemzetőrség megalakítása toborzás útján történt, de a toborzás még korántsem hadseregszervezés.

A nemesség megszokta, hogy Nápolyban más nem visel tisztséget, csak ő, tehát magának követelte a szervezés alatt álló nemzetőrség vezetését, illetve csak a legeslegalacsonyabb rangfokozatokat volt hajlandó a polgárságnak átengedni, amiből az nem kért.

Három-négy napi vita után végre létrejött az egyezség: a nemesség s a polgárság fele-fele arányban osztozik a tiszti pozíciókon.

Ezen az alapon elkészült végre a megfelelő tervezet; a nemzetőrség létszáma három nap alatt tizennégyezerre szökött fel.

Ember volt hát elég; már csak fegyvert kellett keríteni. E téren azonban a kormányzó makacs ellenállásába ütköztek.

Nagy harc árán előbb ötszáz, majd még kétszáz puskát csikartak ki tőle.

Akkor felhívással fordultak a hazafiakhoz - a "hazafi" megszólítás eddigre közkeletű lett -, hogy kölcsönözzék ők a nemzetőrségnek fegyvereiket, s elindították az első őrjáratokat. A városban helyreállt - annyira-amennyire - a nyugalom.

Mígnem egyszer arra a döbbenetes hírre virradt Nápoly, hogy előző napon, tehát 1799. január 9-én, Mack tábornok kérésére kéthónapos fegyverszünet jött létre a harcoló felek között; a megállapodást egyfelől Migliano és Geno hercegek írták alá a kormány nevében, másfelől, a republikánus hadsereg részéről, Archambal főbiztos. A szerződés első pontja értelmében Capua francia kézre kerül.

Championnet-t nagy bajból rántotta ki a fegyverszünet. A király felhívása a franciák lemészárlására megtette a magáét. Láttuk, mit művelt a három nagy haramiabanda, Pronio, Mammone és fra Diavolo bandája. Nos, rajtuk kívül még ezer meg ezer paraszt indult hajtóvadászatra a franciák ellen. Ellepték az utakat, benépesítették az erdőket, hegyeket; fák, sziklák, vízmosások rejtekéből lestek a franciákra, s könyörtelenül lemészárolták mindazokat, akik egy óvatlan pillanatban lemaradtak a csapattól, vagy eltávolodtak táborhelyüktől. Ráadásul Naselli tábornoknak Livornóból visszatért s a Damas-hadoszlop maradványaival egyesült csapatai máris elindultak tengeren a Garigliano torkolata felé, hogy a franciák hátába kerüljenek, Mack frontális támadásával egyidőben.

Championnet helyzete rendkívül súlyos volt: kétezer katonáját harmincezer népfölkelő szorongatta, nem szólva Mack Capuában állomásozó tizenötezer főnyi seregéről, Naselli nyolcezer, Damas ötezer emberéről, s végül Rocca Romana és Moliterno önkéntes ezredéről.

Macdonald hadteste kísérletet tett rá, hogy Capuát rajtaütéssel bevegye. Éjnek évadján lopva eljutottak a város alá, s már-már bekerítették a San Giuseppe-erődöt, amikor egy tüzér felriadt a zajra, s a sötétben felé lopakodó alakok láttán sebtében megtöltötte és elsütötte ágyúját. Vaktában lőtt, de riasztotta vele az őrséget.

Egy másik francia egység megpróbált átkelni a Volturnón, a caiazzói gázlónál, de Rocca Romana herceg és önkéntesei útjukat állták. Rocca Romana valóságos csodát művelt az ütközetben.

Championnet erre sietve elrendelte, hogy a hadsereg gyülekezzék Capua előtt. Csak Capua bevétele után szándékozott Nápoly ellen vonulni. A hadsereg végrehajtotta a hadmozdulatot. Ekkor döbbent rá Championnet igazán elszigeteltségükre, s fogta fel egész nagyságában a veszélyt. Éppen azon töprengett, hogyan vághatná ki magát valami olyan erőmutatvánnyal, amilyet a kétségbeesés szokott sugallni, valami látványos fegyverténnyel, ami zavart kelt az ellenség soraiban, amikor hirtelen-váratlan megnyílni látta Capua kapuit, s fehér zászlót lengetve megjelent előtte néhány magas rangú tiszt fegyverszünetet kérni.

Mint már említettük, Migliano hercege és Geno hercege volt a két főtiszt; egyikük sem ismerte Championnet-t.

Az okmány bevezető szövege kimondta, hogy a fegyverszünet célja: a tartós és szilárd béke megkötésének útját egyengetni.

A két nápolyi teljhatalmú megbízott a következő feltételeket javasolta, a kapott utasítás értelmében: Capua átadása s egy demarkációs vonal kijelölése, melyet mindkét hadsereg, a nápolyi s a francia is, mindaddig tartozik tiszteletben tartani, míg kormányuk döntése meg nem érkezik.

Championnet jelen helyzetében ez nemcsak elfogadható ajánlat volt, de egyenesen előnyös. Championnet mégis visszautasította, s kijelentette, hogy hallani sem akar más feltételről, mint a tartományok behódolása és Nápoly feladása.

A megbízottak felhatalmazása idáig nem terjedt ki, visszatértek Capuába. Másnap újra megjelentek, megismételték előző napi javaslatukat, ám ismét visszautasításra találtak.

Két nap múltán harmadszor is megjelent Migliano és Geno hercege - a minden oldalról szorongatott francia hadsereg helyzete e két nap alatt tovább romlott -, s bejelentették, hogy felhatalmazásuk értelmében bármely feltételt elfogadhatnak, Nápoly feladását kivéve.

A francia hadsereg szorongatott helyzetében ez az újabb engedmény olyan különös volt, az ajánlat olyan előnyös, hogy Championnet kelepcét sejtett. Összehívta tábornokait, kikérte véleményüket; egyhangúan a fegyverszünet megkötésére szavaztak.

A fegyverszünetet tehát megkötötték három hónapra, az alábbi feltételekkel:

A nápolyiak átadják Capua fellegvárát, minden felszerelésével egyetemben.

Két és fél millió dukát hadisarcot fizetnek, a háború költségeinek fedezésére, melybe a nápolyi király támadása sodorta a franciákat.

Az összeget két részletben róják le: felét január 15-én, felét ugyanezen hónap 25-én.

Egyidejűleg megvonták a két hadsereg közötti demarkációs vonalat is.

December 10-én írták alá a szerződést, mely a faluról, ahol megkötötték, a sparanisi fegyverszünet nevet nyerte.

A fegyverszünet mindenkit meglepett, a franciákat sem kivéve. El nem tudták gondolni, mi bírhatta rá a nápolyiakat megkötésére.

Mi azonban ismerjük a nápolyiak indokait, melyekre azóta fény derült, s készséggel el is mondjuk.