ALEXANDRE DUMAS

EGY ORVOS FELJEGYZÉSEI

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-720-3

MOBI ISBN 978-963-387-721-0

TARTALOM

ELSŐ KÖTET

BEVEZETÉS

I
A Mennydörgő-hegy

II
Vagyok, aki vagyok

III
L .. P ... D ...

JOSEPH BALSAMO

I
A vihar

II
Althotas

III
Lorenza Feliciani

IV
Gilbert

V
De Taverney báró

VI
Andrée de Taverney

VII
Heuréka!

VIII
A delejes erő

IX
A médium

X
Nicole Legay

XI
Úrnő és komorna

XII
Napvilágnál

XIII
Philippe de Taverney

XIV
Marie-Antoinette-Josèphe, Ausztria főhercegnője

XV
Varázslat

XVI
De Taverney báró előtt végre felsejlik a jövő

XVII
Nicole huszonöt aranya

XVIII
Búcsú Taverneytől

XIX
Gilbert tallérja

XX
Amelyben Gilbert már nem is sajnálja olyan nagyon, hogy elveszítette a tallérját

XXI
Amelyben új szereplővel kötünk ismeretséget

XXII
Jean vicomte

XXIII
Reggeli fogadás Dubarry grófnénál

XXIV
XV. Lajos király

XXV
Az Ingaórák terme

XXVI
Pipogya király udvara

XXVII
Louise hercegnő

XXVIII
Lompos, Nyamvadt és Kánya

XXIX
De Béarn grófné

XXX
A Vice

XXXI
Zamore oklevele

XXXII
A király unatkozik

MÁSODIK KÖTET

XXXIII
Mulat a király

XXXIV
Voltaire és Rousseau

XXXV
Keresztanya és keresztlánya

XXXVI
Richelieu marsall ötödik összeesküvése

XXXVII
Se fodrász, se ruha, se hintó

XXXVIII
A bemutatás

XXXIX
Compiègne

XL
Pártfogó és pártfogoltja

XLI
A botcsinálta doktor

XLII
Az aggastyán

XLIII
A botanikus

XLIV
Jacques úr

XLV
Jacques úr padlásszobája

XLVI
Ki volt Jacques úr?

XLVII
A varázsló hitvese

XLVIII
A párizsi polgárok

XLIX
A király hintai

L
Az ördöngös

LI
Fenix gróf

LII
Őeminenciája de Rohan bíboros

LIII
Hazatérés Saint-Denis-ből

LIV
A nyaraló

LV
A Szent Kolozs utcai ház

LVI
Kettős élet - Álom

LVII
Kettős élet - Ébrenlét

LVIII
A látogatás

LIX
Az arany

LX
Az életelixír

LXI
Újságok

LXII
A Mészégető utcai lakás

LXIII
Haditerv

LXIV
Mi történt de la Vauguyon úrral,
a királyi hercegek nevelőjével,
a trónörökös úr őfensége menyegzőjének estéjén

LXV
A trónörökös úr nászéjszakája

LXVI
Andrée de Taverney

LXVII
A tűzijáték

LXVIII
A halottak földje

HARMADIK KÖTET

LXIX
A visszatérés

LXX
De Jussieu úr

LXXI
Az élet visszatér

LXXII
Légi utazás

LXXIII
A testvérpár

LXXIV
Amit Gilbert előre látott

LXXV
A növénygyűjtők

LXXVI
Filozófuscsapda

LXXVII
A példázat

LXXVIII
Őfelsége XV. Lajos pótléka

LXXIX
Hogyan dolgozott XV. Lajos király a miniszterével

LXXX
A kis Trianon

LXXXI
Újabb összeesküvés

LXXXII
Hajsza a varázsló után

LXXXIII
A futár

LXXXIV
Szellemidézés

LXXXV
A hang

LXXXVI
Kegyvesztés

LXXXVII
D'Aiguillon herceg úr

LXXVIII
Ami a királyé

LXXXIX
Richelieu herceg úr kérelmezői

XC
Kiábrándulás

XCI
A trónörökös úr családi asztala

XCII
A királyné hajfürtje

XCIII
Richelieu úr felfedezi Nicole-t

XCIV
Átváltozások

XCV
Az egyiknek öröm, a másiknak üröm

XCVI
A parlamentek

XCVII
Amelyből kiderül, hogy a miniszterséghez vivő utat nem szegélyezik rózsák

XCVIII
D'Aiguillon megfizet

XCIX
Az olvasó régi ismerősével találkozik, akit már elveszettnek hitt, s akit talán nem is sajnált

C
A szálak egyre jobban összekuszálódnak

CI
A királyi ítélőszék

CII
Hogyan hatottak Jean-Jacques Rousseau-ra az ismeretlen ember szavai?

CIII
A Mészégető utcai páholy

CIV
Számadás

CV
Test és lélek

CVI
Lélek és test

CVII
Marat házmesternéje

CVIII
Az ember és alkotásai

CIX
Rousseau öltözködik

CX
Trianon kulisszái

CXI
A főpróba

CXII
Az ékszerdoboz

CXIII
XV. Lajos szűk körű vacsorája

CXIV
Sejtelmek

CXV
Gilbert regénye

CXVI
Apa és lánya

NEGYEDIK KÖTET

CXVII
Mi kellett Althotasnak, hogy életelixírjét tökéletesítse?

CXVIII
Richelieu úr két csepp orvossága

CXIX
A szökés

CXX
A látomás

CXXI
Dermedtség

CXXII
Az akarat

CXXIII
De Sartines úr palotája

CXXIV
A ládika

CXXV
A csevegés

CXXVI
Amelyben de Sartines úr kezdi azt hinni, hogy Balsamo varázsló

CXXVII
Az életelixír

CXXVIII
Küzdelem

CXXIX
Szerelem

CXXX
A bájital

CXXXI
A vér

CXXXII
Ember és Isten

CXXXIII
Ítélkezés

CXXXIV
Ember és Isten

CXXXV
Újra a földön

CXXXVI
Királyi emlékezet

CXXXVII
Andrée rosszullétei

CXXXVIII
Louis doktor

CXXXIX
Richelieu úr szójátéka

CXL
Hazatérés

CXLI
Fivér és nővér

CXLII
Félreértés

CXLIII
Vallatás

CXLIV
Az orvosi vizsgálat

CXLV
Gilbert lelkiismerete

CXLVI
Két fájdalom

CXLVII
A trianoni úton

CXLVIII
Leleplezés

CXLIX
Louis doktor kis kertje

CL
Apa és fia

CLI
A lelkiismeret szava

CLII
Gilbert tervei

CLIII
Gilbert tapasztalja, hogy könnyebb elkövetni a bűnt, mint legyőzni az előítéletet

CLIV
Elhatározás

CLV
December tizenötödike

CLVI
Az utolsó audiencia

CLVII
Az apátlan gyerek

CLVIII
Gyerekrablás

CLIX
Haramont falu

CLX
A Pitou család

CLXI
Az elutazás

CLXII
Gilbert végső búcsúja

CLXIII
Hajón

CLXIV
Az Azori-szigetek

Epilógus

ELSŐ KÖTET

BEVEZETÉS

I

A Mennydörgő-hegy

A Rajna bal partján, Worms császári várostól néhány mérföldnyire, a Selz folyócska forrásvidékén kezdődnek az első láncai több hegységnek, amelyeknek púpos hátai úgy futnak tova észak felé, mintha felriasztott bölénycsorda enyészne el arra a ködben.

Valamennyi hegynek, amely már a lejtőjével is uralja a többé-kevésbé puszta tájat, s úgyszólván csak kíséretét alkotja a legmagasabbiknak, van valami kifejező neve, mely elárulja alakját, vagy hagyományt idéz: az egyik a Királyszéke, a másik a Csipkéskő, emezt itt Sólyomsziklának, amazt meg Sárkánytaréjnak hívják.

A legmagasabb valamennyi közül, amely a legbüszkébben feszül az égnek, omladékokkal övezve gránit ormát, a Mennydörgő-hegy nevet viseli.

Esténként, amikor megsűrűsödik a tölgyek árnyéka, s a nap utolsó sugarai búcsúzóul megaranyozzák az óriások e nemzedékének magányos kőszálait, azt vélné az ember, hogy a csönd lépésenkint ereszkedik alá az égi magasságok lépcsőfokain a sík mezőre, és a mélyedésekből egy láthatatlan és hatalmas kéz bontja ki s teríti a napi zsivajba és munkába belefáradt világra azt a hosszú, kékes fátylat, amelyen csillagok ragyognak. S ekkor az ébrenlétből észrevétlenül álomba süllyed a világ. Minden elszunnyad a földön és a levegőben.

E csönd közepette, csupán a már említett patak, ahogy ezen a környéken nevezik, a Selzbach, folytatja titokzatos útját a parti fenyvesek közt, és bár sem a nappal, sem az éjjel meg nem állíthatja, mert hiszen a Rajnába kell ömlenie, amely az öröklétet jelenti számára, bár, mint mondottuk, semmi meg nem állíthatja, medrének homokja olyan tiszta, nádjai olyan hajlékonyak, sziklaágyát olyan puhán béleli a moha meg a kőtörőfű, hogy hullámai nesztelenül siklanak Morsheimtól, a forrásától, Freiwenheimig, a torkolatáig.

Valamivel a forrása felett, Albisheim és Kirchheim-Bolanden között, két meredek sziklafal közé vágott, mély keréknyomok szántotta, tekergős kocsiút visz Danenfelsig. Danenfelsen túl a kocsiút gyalogösvénnyé szűkül, majd az ösvény is mind keskenyebbé válik, eltűnik, nyoma vész, és a szem hiába keresgél a földön, csak a Mennydörgő-hegy végeérhetetlen emelkedőjét látja, ám a titokzatos csúcsot, melyet oly gyakran látogat tüzével az Úr, hogy erről kapta a nevét is, úgy rejti a zöld fák koszorúja, mint valami áthatolhatatlan fal.

Ha az utas megérkezik e fák alá, amelyek olyan sűrűek, mint az ókori Dodona tölgyesei, világos nappal is folytathatja útját, anélkül, hogy meglátnák a síkságról, s ha úgy teleaggatja is a lovát csilingelő csengettyűvel, mint a spanyol öszvéreket szokták, akkor sem hallják meg a csengettyűszót; és ha aranyba s bársonyba takarja is, akár egy császári mént, az arany és bíbor színe nem hatol át a lombokon, mivel e sűrű vadon elfojt minden neszt, mivel árnyának homálya kioltja a színeket.

Még manapság is, midőn a legmagasabb hegyek csupán hétköznapi megfigyelőhellyé szelídültek, manapság, midőn a legköltőibben borzongató legendák csak kétkedő mosolyt fakasztanak az utas ajkán, még manapság is félelmetes ez a magány, s oly nagy tiszteletet ébreszt e tájék iránt, hogy mindössze néhány rozogának ható házikó, a szomszédos falvak egy-két magányos előőrse merészkedett idáig, tiszteletteljes távolságban a titokzatos erdőkoszorútól, hogy tanúsítsa az ember jelenlétét ezen a tájon.

E magányba tévedt házikókat molnárok lakják, akik vidáman őrletik a patakkal búzájukat, hogy aztán Rockenhausenbe és Alzeyba szállítsák a lisztjüket; vagy pásztorok, akik a hegyek közt terelgetve legelésző nyájukat, meg-megriadnak, s a kutyáik nemkülönben, ha öregségére egy-egy százados fenyő nagy robajjal kidől a vadon ismeretlen mélyén.

Mivel a környék, mint mondottuk, gyászos emlékezetű, az az ösvény, amely Danenfelsen túl, a hegyi hangafűben vész el, nem mindig jámbor keresztyéneket vitt - mondják a legmerészebbek - üdvösségük révébe.

Talán a ma itt lakók egyike-másika hallotta is atyjától vagy valamelyik atyjafiától azt, amiről most megpróbálunk számot adni.

Az 1770. esztendő május havának hatodik napján, azon az órán, amikor a nagy folyó vize rózsásfehér szivárványszínekben tündököl, vagyis amikor Rheingauban bealkonyodik, s a strasbourg-i székesegyház hegyes tornya két tüzes félgömbre vágja a hanyatló napot, egy férfi tűnt fel Danenfels falu szélén: Alzeyn és Kirchheim-Bolandenon át, Mainz felől érkezett az ösvényen, már ameddig látszott az ösvény, azután, amikor az útnak még a nyoma is eltűnt, leszállt a lováról, s a kantárjánál fogva vezette tovább, majd tétovázás nélkül odakötötte a legelső fenyőfához a félelmetes vadonban.

Az állat nyugtalankodva nyerített, s mintha az erdő is megborzongott volna e szokatlan hangra.

- Jól van, jól - mormolta az utas. - Derék ló vagy, Dzserid, de most maradj nyugton. Tizenkét mérföld van mögöttünk, véget ért a kirándulás, legalábbis neked.

És az utas a sűrű bozótot kémlelte; de az erdőn már olyan mély homály ült, hogy csak fekete árnyak látszottak, kirajzolódva a még feketébb árnyak hátterén.

Hogy hiábavaló kutakodását befejezte, az utas visszafordult a ménhez, amelynek arab neve elárulta eredetét, valamint sebességét, s az állat pofáját két tenyerébe fogva, gőzölgő orrlyukához tartotta az ajkát.

- Isten veled, derék lovam - mondta -, ha nem látlak többé, Isten veled. - Szavai közben gyorsan körülpillantott, mintha attól félne, vagy éppen arra várna, hogy meghallja valaki.

A mén megrázta selymes sörényét, a földet kapálta, s olyan hangon nyerített, mint ahogy talán a sivatagban jelezte volna az oroszlán közeledtét. Az utas most csak mosolyogva bólogatott, mintha mondaná:

- Nem tévedtél, Dzserid, bizony itt a veszedelem.

Ekkor azonban, mivel nyilvánvalóan előre eldöntötte már, hogy nem fog dacolni e veszedelemmel, a vakmerő idegen leemelt a nyeregkápáról két szép, vésett csövű és aranyozott ezüstagyú pisztolyt, majd a pisztolyvessző fojtáskotrójával egymás után kiürítette őket, kihúzva a fojtást s a golyót a csőből, s végül a puskaport leszórta a fűbe.

Mikor e művelettel végzett, a két pisztolyt visszatette a tokjába.

De ez még nem minden.

Az utas övén acélmarkolatú kard függött; kioldotta az övszíjat, a kard köré csavarta, az egészet a nyereg alá dugta, s a kengyelszíjjal odaerősítette, úgyhogy a kard hegye a ló véknyáig, a markolata a lapockájáig ért.

Végül, hogy e különös tevékenységet befejezte, az utas leverte poros csizmáit, lehúzta kesztyűjét, a zsebéből előhalászott egy kisollót s egy gyöngyház nyelű tollkést, egyiket a másik után a háta mögé hajította, oda sem pillantva, hogy hová esnek.

Ezek után még egyszer megveregette a Dzserid tomporát, majd lélegzett egy mélyet, olyan mélyet, mintha mellkasát pattanásig akarná tágítani, s miután hiába keresgélt, ösvényt nem találva, vaktában bevette magát a sűrűbe.

Úgy véljük, elérkezett az ideje, hogy az olvasónak pontos képet adjunk erről az utasról, akit az imént vezettünk a szeme elé, és akinek fontos szerepet szántunk történetünkben.

Aki a lováról leszállva az imént oly merészen behatolt a vadonba, harminc-harminckét esztendős, közepesnél magasabb termetű, de oly csodálatosan arányos testű férfi volt, hogy az ember szinte érezte, mint feszül az erő és ügyesség hajlékony és izmos tagjaiban. Arany gombházas, fekete bársony útiköpenyben volt; hímzett dolmányának két szárnya kilátszott köpenyének legalsó gombjai alól, s testhezálló bőrnadrágja olyan lábszárat mutatott, amely szobrásznak szolgálhatott volna modellül; elegáns vonalát a lakkozott bőrcsizmában is megsejtette a szemlélő.

Arca, melyet a déli típusokra jellemző mozgékonyság uralt, erő és finomság különös keveréke volt: szeme minden érzelmet ki tudott fejezni, s ha megállapodott valakin, úgy tetszett, mintha két fénysugarat bocsátana belé, hogy a lelkéig világítson. Barna arcán első pillantásra látszott, hogy a miénknél tüzesebb nap égette. Végezetül, ha nagy, de szépen formált száját kinyitotta, pompás fogak villantak elő, melyeket még fehérebbnek mutatott arcszínének barnasága. Lábfeje hosszú volt, de keskeny; keze kicsi, de izmos.

Az a férfi, akinek képmását az imént rajzoltuk meg, alig tett tíz lépést a sötét fenyők között, amikor szapora lépteket hallott abból az irányból, ahol a lovát hagyta. Első mozdulata, amelynek céljáról nem lehetett kétség, az volt, hogy visszafordul, amerről jött; de erőt vett magán. Ám mégse tudván ellenállni a vágynak, hogy megnézze, mi lett a Dzseriddel, felágaskodott s átnézett egy tisztáson; egy láthatatlan kéz már eloldotta a szárat, és a mén eltűnt.

Az idegen enyhén összevonta szemöldökét, s valami mosolyféle fodrozódott telt arcán és finom metszésű szája szélén.

Azután folytatta útját a vadon belsejébe.

A fák koronáján áthatoló alkonyi fény egypár lépésen át még mutatta az útját; de csakhamar ez a halvány derengés is elmaradt, s olyan sűrű sötétség fogta körül, hogy nem látván, hová lép, s nyilván attól tartva, hogy eltéved, megállt.

- Danenfelsig jól eljöttem - mondta fennhangon -, mert Mainztól Danenfelsig van kocsiút; Danenfelstől Bruyère-Noire-ig se volt semmi baj, mert ott a gyalogösvény; Bruyère-Noire-tól is jól eljöttem idáig, jóllehet nincsen se út, se ösvény, de láttam az erdőt; itt azonban meg kell állnom; nem látok semmit.

Alighogy e szavakat szicíliaival kevert francia nyelven elmondta, fény villant előtte, mintegy ötvenlépésnyire.

- Köszönöm - mondta -, most, hogy a fény vezet, követem.

A fény nyomban megindult, rezdületlenül, ingadozás nélkül, egyenletesen haladt, mint ahogy a színpadjainkon siklanak azok az ördögi lángok, amelyek mozgását a színpadmester és a rendező keze irányítja. Az utas tett még vagy száz lépést, aztán úgy hallotta, mintha a fülébe lehelne valaki. Összerezzent.

- Meg ne fordulj - szólt egy hang jobbról -, különben halál fia vagy.

- Jól van - válaszolt a rettenthetetlen utas, és a szempillája sem rebbent.

- Ne szólj - mondta egy hang balról -, különben halál fia vagy!

Az utas némán bólintott.

- De ha félsz - tagolta egy harmadik hang, amely, mint Hamlet atyjának szava, szinte a föld mélyéből szállt föl -, ha félsz, eridj vissza a síkságra, ezzel jelezd, hogy feladod, és mi visszaengedünk oda, ahonnan jöttél.

Az utas beérte egy kézmozdulattal, és folytatta útját.

Az éj sötét volt, és a vadon oly sűrű, hogy a pisla fény ellenére, amely vezette, az utas csak botladozva haladt. A láng már vagy egy órája haladt előtte, és ő zúgolódás nélkül, a félelem jele nélkül követte.

A láng hirtelen eltűnt.

Az utas kint volt az erdőből. Föltekintett; az éj sötét kékjében néhány csillag reszketett.

Továbbment előre, abba az irányba, amerre a fény eltűnt az előbb, s hamarosan egy rom emelkedett előtte, ódon kastély kísértete.

Omladékon botladozott.

Ebben a pillanatban egy jeges tárgy tapadt a halántékára, és elfödte a szemét. Most már a sötétséget sem látta.

Nedves vászonruha fogta körül a fejét. Nyilván előre megbeszélt dolog lehetett, vagy legalábbis számíthatott rá, mert nem igyekezett megszabadulni a kötéstől. Csak a kezét nyújtotta ki szótlanul, mint a világtalan, ha kéri, hogy vezessék.

A mozdulatát megértették, mert ugyanabban a pillanatban egy jeges, szikkadt csontkéz ragadta meg az utas ujjait.

Egy csontváz húsa vesztett keze volt; ámde az a kéz, ha érezni tud, tapasztalhatta volna, hogy az övé sem remeg.

Ekkor az utas érezte, hogy sebesen tovaragadják, mintegy százölnyire.

A kéz hirtelen elengedte, a kötés lerepült a homlokáról: a Mennydörgő-hegy csúcsán állott.

II

Vagyok, aki vagyok

Az idő kopasztotta vén nyírfáktól körülvett tisztás közepén egy romos kastély földszintje emelkedett; a keresztes hadjáratokról hazatérő hűbérurak Európa-szerte számos efféle kastélyt emeltek annak idején.

A finom művű kőfaragásokkal ékes előcsarnokok, amelyeknek kőfülkéiben a megcsonkított s a fal tövébe vetett szobrok helyét fölverte a sűrű hangafű és a vadvirág, a fakó égboltra rajzolták omlás csipkézte csúcsíveiket.

Az utas, szemét kinyitva, a középső csarnok nedves és mohos lépcsőfeljárója alján találta magát: a legalsó lépcsőfokon ott állt az a csontkezű fantom, amelyik idáig vezette.

Hosszú halotti lepel burkolta be, a fejétől a lábáig; világtalan szemgödrei átsejlettek a szemfedő redői alól, húsa fosztott keze kinyúlt, s a romok közé mutatott, láthatóan jelezte az utasnak az út végső állomását, egy termet, amely magasabban emelkedett, hogysem a padozatát látni lehetett volna, de bedőlt boltívei alól halvány és titokzatos fény reszketése látszott.

Az utas fejet hajtott, egyetértése jeléül. A fantom lassan, nesztelenül lépkedett fölfelé a lépcsőfokokon, és a romok közé suhant; az idegen ugyanolyan lassú és ünnepélyes léptekkel követte, mint ahogyan idáig is jött, ő is föllépkedett a lépcsőfokokon, a fantom nyomán, és belépett.

Háta mögött érces dördüléssel csapódott be a főcsarnok kapuja.

A fantom egy üres, kör alakú terem ajtajában állt meg, a fekete drapériával bevont termet három, zöldes fényű lámpa világította meg.

Tízlépésnyire a fantomtól az utas is megállt.

- Nyisd ki a szemed - szólt rá a fantom.

- Látok - válaszolt az idegen.

Ekkor a fantom, gyors és hetyke mozdulattal, kétélű kardot rántott ki a leple alól, s rácsapott vele egy bronzoszlopra, amely az ütésre fémes kongással válaszolt.

Abban a szempillantásban körös-körül felnyíltak a terem padozatának kőlapjai, és az elsőhöz hasonló számtalan fantom tűnt elő, valamennyien kétélű karddal voltak fölfegyverezve, s fölálltak a terem körbefutó lépcsőire, ahol ijesztőn villódzott a három lámpa zöldes fénye, s a kővel egybeolvadt, hideg, moccanatlan alakok úgy álltak ott, mint megannyi szobor a talapzatán.

És minden egyes emberszobor körvonala félelmesen rajzolódott rá a fekete drapériára, amely, mint mondottuk, elborította a falat.

A legalsó lépcsőfok előtt hét ülőhely, rajtuk hat fantom, láthatólag ők voltak a főemberek; a hetedik hely üres volt.

A középütt ülő felállt.

- Hányan gyűltünk össze, testvéreim? - kérdezte a gyülekezet felé fordulva.

- Háromszázan - válaszolták a fantomok egy hangon s egyszerre, úgy, hogy belerezdült a terem, de a kiáltás szinte ugyanabban a pillanatban el is halt a gyászlepelbe vont falakon.

- Háromszázan - ismételte az elnök -, ez háromszázszor tízezer szövetséges; háromszáz kard hárommillió tőrt jelent.

Aztán az utashoz fordult:

- Mit kívánsz? - kérdezte tőle.

- A fényt - válaszolta.

- A tüzes hegyre rögös és zord ösvények vezetnek; nem félsz odamenni?

- Nem félek semmitől.

- Még egy lépés, és többé nem fordulhatsz vissza. Gondold meg.

- Nem állok meg a célig.

- Kész vagy megesküdni?

- Mondjátok az eskü szövegét, hadd ismételjem meg.

Az elnök fölemelte a kezét, és lassú, ünnepélyes hangon ejtette a szavakat:

- Esküdj a Megfeszített nevére, hogy eltéped mindama köteléket, mely atyához, anyához, fivérhez, nővérhez, hitveshez, szülőhöz, baráthoz, szeretőhöz, királyhoz, jótevőhöz vagy bármely más emberi lényhez fűz, akinek valaha is hűséget, engedelmességet vagy szolgálatot fogadtál.

Az utas szilárd hangon elismételte, és az elnök belefogva az eskü második részébe, ugyanolyan lassan és ugyanolyan ünnepélyesen mondta tovább:

- E pillanattól fel vagy oldozva úgynevezett esküd alól, amelyet hazád törvényeire tettél: esküdj tehát, hogy új uradnak, akit ezennel elismertél, feltárod mindazt, amit láttál vagy cselekedtél, olvastál vagy hallottál, megtudtál vagy megsejtettél, s hogy ezenfelül kikutatod és kifürkészed mindazt, ami nem tárul önként a szemed elé.

Az elnök elhallgatott, és az idegen elismételte a hallott szavakat.

- Tiszteld és féld az aqua toffaná-t - folytatta az elnök változatlan hanghordozással -, ezt a gyors és hathatós szert, amely nélkülözhetetlen, ha meg akarjuk tisztítani a földet azoknak halála vagy elbódítása által, akik az igazságot megszentségteleníteni avagy kezünkből kiragadni törekszenek.

Visszhang nem ismételhette volna az idegennél pontosabban e szavakat.

Az elnök folytatta:

- Kerüld Spanyolföldet, kerüld Nápolyt, kerüld az elátkozott tartományokat, kerüld a kísértést, hogy bármit is elárulj abból, amit itt látni és hallani fogsz, mert a villám nem sújt sebesebben, mint a láthatatlan és kivédhetetlen tőr, amely lesújt rád, bárhol rejtőzködjél is. Úgy segéljen téged az Atya, a Fiú és a Szentlélek Isten.

A végső mondatokban foglalt fenyegetés ellenére, az idegen arcán felindulásnak nyoma sem látszott; az eskü befejező szavait és utána a fohászt ugyanolyan nyugodtan mondta el, mint az elejét.

- Most pedig - folytatta az elnök - övezzétek a felveendő homlokát a megszentelt szalaggal.

Két fantom lépett az idegenhez, aki lehajtotta a fejét: az egyik a homlokára illesztett egy aranyszalagot, amelynek ezüstbetűi összefonódtak a Lorettói Szent Szűz képmásával, a másik a szalag két végét megkötötte a tarkóján. Aztán elléptek onnét, s ismét magára hagyták.

- Mit kívánsz? - kérdezte az elnök.

- Három dolgot - válaszolta a felveendő.

- Mik ezek?

- A vaskéz, a lángpallos, a gyémántmérleg.

- Miért kívánod a vaskezet?

- Hogy a zsarnokságot leverjem.

- Miért kívánod a lángpallost?

- Hogy a tisztátalant a világból kiűzzem.

- Miért kívánod a gyémántmérleget?

- Hogy az emberi nem sorsát mérlegeljem.

- Készen állsz a próbatételre?

- Az erős mindenre készen áll.

- A próbát! A próbát! - kiáltották innen is, onnan is.

- Fordulj meg - mondta az elnök.

Az idegen engedelmeskedett, és farkasszemet nézett egy gúzsba kötött, fölpeckelt szájú férfival, aki olyan sápadt volt, mint a halál.

- Mit látsz? - kérdezte az elnök.

- Bűnöst vagy áldozatot.

- Árulót, aki ugyanúgy esküdött, mint te az imént, és elárulta a rend titkát.

- Tehát bűnös.

- Az. És mi legyen a büntetése?

- Halál.

A háromszáz fantom rázúgta:

- Halál!

Az elítéltet, bár emberfeletti erővel viaskodott, máris elhurcolták a terem mélyébe: az utas látta, mint vonaglik és vergődik hóhérai markában; a szájába tömött pecken át is hallotta ziháló hörgését. Tőr villant, megcsillant rajta a három lámpa pisla fénye, tompa ütés hallatszott, majd egy test zuhant súlyosan a földre, süket, gyászos dobbanással.

- Megérdemelte - szólt az idegen, visszafordulva a rémítő körbe, ahol a halotti leplek mögül mohó pillantások tapadtak a jelenetre.

- Ennélfogva helyesled a kivégzést, amelyet az imént hajtottak végre?

- Igen, ha az, akit megöltek, valóban bűnös volt.

- Innál-e mindazok halálára, akik - miként ő - elárulják szent szövetségünk titkait?

- Innék.

- Bármilyen italt?

- Bármilyent.

- Hozzátok a serleget - mondta az elnök.

A két hóhér egyike ekkor odalépett a felveendőhöz, s egy bronzlábon álló emberi koponyából vörös és meleg folyadékkal kínálta.

Az idegen átvette a serleget a hóhér kezéből, s a feje fölé emelve így szólt:

- Iszom mindazok halálára, akik elárulják a szent szövetség titkait.

Aztán ajkához illesztette a serleget, az utolsó cseppig kiitta, s közönyösen visszaadta annak, akitől átvette.

A gyülekezeten bámuló moraj futott át, látszott, hogy a fantomok összenéznek szemfedőik mögül.

- Jól van - mondta az elnök. - A pisztolyt!

Egy fantom az elnökhöz lépett, az egyik kezében pisztolyt, a másikban ólomgolyót és puskaport tartott.

A felveendő jószerivel oda sem pillantott.

- Föltétlen engedelmességet fogadsz-e a szent szövetségnek? - kérdezte az elnök.

- Igen.

- Még akkor is, ha önmagadat sújtanád vele?

- Aki ide belép, nem önmagáé, hanem mindenkié.

- Bármilyen parancsot kapsz is tehát tőlem, engedelmeskedel?

- Engedelmeskedem.

- Most azonnal?

- Most azonnal.

- Tétovázás nélkül?

- Tétovázás nélkül.

- Fogd a pisztolyt, és töltsd meg.

Az idegen átvette a pisztolyt, a puskaport a csőbe töltötte, fojtást tett rá, beleejtette a golyót, ezt is lefojtotta, s végül gyújtóport szórt a serpenyőbe.

A félelmetes hajlék sötét lakói komor csöndben figyelték, s a csöndet nem törte meg más, csak a beszakadt boltívek zugaiban megrekedt szél sivítása.

- A pisztoly meg van töltve - mondta közönyösen az idegen.

- Bizonyos vagy benne? - kérdezte az elnök.

A felveendő mosolyra húzta ajkát, majd kivette a töltővesszőt, s a fegyver csövébe nyomta; kéthüvelyknyi állt ki belőle.

Az elnök bólintott, jelezve, hogy látja.

- Helyes - mondta -, meg van töltve, éspedig jól meg van töltve.

- Mit tegyek vele? - kérdezte az idegen.

- Húzd fel.

Az idegen felhúzta a pisztolyt, s a párbeszéd szüneteiben beálló mély csöndben hallatszott a kakas kattanása.

- És most - folytatta az elnök - illeszd a cső torkolatát a homlokodra.

A felveendő habozás nélkül szót fogadott. A gyülekezetre minden eddiginél fojtóbb csönd borult; a lámpák szinte elsápadtak, a fantomok most valóságos fantomokká lettek, a lélegzetük is elállt.

- Tűz! - vezényelt az elnök.

A fegyver elcsattant, a kovakő szikrát vert a gyújtóserpenyő fedelén, de csak a gyújtópor lobbant fel, dörrenés nem kísérte a felcsapó lángnyelvet. Bámuló kiáltás szakadt ki csaknem mindannyiuk melléből, és az elnök ösztönös mozdulattal az idegen felé nyújtotta a kezét. De a legkövetelőzőbbek nem érték be két próbatétellel, s többen kiáltozták:

- A tőrt! A tőrt!

- Kívánjátok? - kérdezte az elnök.

- Igen, a tőrt! A tőrt! - kiáltozták ugyanazok a hangok.

- Hozzátok hát a tőrt - mondta az elnök.

- Fölösleges - jegyezte meg az idegen, s kicsinylőn rázta meg a fejét.

- Hogyhogy fölösleges? - hördült fel a gyülekezet.

- Igenis, fölösleges - ismételte meg az idegen, s hangja túlszárnyalta valamennyiükét. - Fölösleges, ha mondom, csak értékes időtöket vesztegetitek.

- Miket beszélsz? - fakadt ki az elnök.

- Csak azt mondom, hogy minden titkotokat ismerem, hogy az imént kiállott próbák megannyi gyerekjáték, komoly ember figyelmét egy pillanatra sem érdemlik. Azt mondom, hogy az a megölt ember nem halt meg; azt mondom, hogy a vér, amit ittam, közönséges bor volt, amit a ruhája alá rejtett s mellére erősített tömlőből töltöttek ki; azt mondom, hogy a puskapor és a pisztolygolyók, abban a pillanatban, amikor a kakast felhúzva elcsattantottam a ravaszt, belecsúsztak a fegyver agyába, s ott eltűntek. Tegyétek el mihaszna pisztolyotokat, ami csak a nyúlszívűek ijesztgetésére való. Kelj fel, te álnok hulla, úgysem rémítheted meg a bátrakat!

Iszonyú kiáltozás kelt a boltívek alatt.

- Te ismered a titkainkat! - hördült fel az elnök. - Látnok vagy, avagy áruló?

- Ki vagy te? - hangzott fel egyszerre háromszáz torokból, s nyomban megvillant vagy húsz kard a legközelebb álló fantomok kezében, és mintha egy fegyverforgatásban gyakorlott falanx mozgatná őket, a kardok szabályosan előreszegeződtek, s hegyük az idegen mellének irányult.

Ő azonban nyugodtan mosolyogva fölszegte fejét, megrázta rizsportalan haját, amelyet csak az imént rákötött szalag fogott össze, s így szólt:

- Ego sum qui sum. Vagyok, aki vagyok.

Majd körülhordozta tekintetét az emberfalon, mely szoros gyűrűbe fogta. Parancsoló tekintetétől egymás után hanyatlottak le a kardok, tétován, aszerint, hogy akiket az idegen átható pillantása ért, nyomban megadták-e magukat, vagy próbáltak ellene szegülni a hatásnak.

- Merészen szólottál az imént - mondta az elnök -, s nyilván nem azért tetted, mintha szavaid súlyát nem mérlegelted volna.

Az idegen mosolyogva bólintott. - Azt válaszoltam, amit válaszolnom kellett.

- Honnan jössz tehát? - kérdezte az elnök.

- Abból az országból, ahonnan a fény.

- Híreink szerint azonban te Svédországból érkeztél.

- Aki Svédországból érkezett, jöhet Keletről - mondta az idegen.

- Másodszor mondom, nem is ismerünk. Ki vagy te?

- Hogy ki vagyok?... Nos, jó - felelt az idegen -; mindjárt megmondom, mert úgy látszik, nem értitek; de előbb azt mondom meg, hogy ti kicsodák vagytok.

A fantomok összerezzentek, és szablyáik összecsendültek, ahogy baljukból a jobbjukba véve ismét az idegen mellének szegezték.

- Először is - kezdte az idegen, az elnökre mutatva -, te, aki istennek hiszed magad, pedig csak hírnök vagy, és a svéd köröket képviseled, te halljad a neved, hogy ne kelljen néven neveznem a többit. Mondd, Swedenborg, vajon az angyalok, akik bizalmasan társalkodnak veled, nem árulták-e el, hogy akit vársz, már útra kelt?

- De igen - válaszolt az elnök, és félrevonta szemfedőjét, hogy a beszélőt jobban lássa -; mondották.

És a nyolcvanesztendős aggastyán, aki a társaság szertartásainak rendjét megszegve, félrevonta a szemfedőjét, fejét fölemelve, megmutatta tiszteletet parancsoló arcát és galambősz szakállát.

- Jól van - folytatta az idegen -, tőled jobbra áll az angol kör képviselője, aki a kaledóniai páholyt vezeti. Köszöntöm lordságodat. Ha ősanyjának vére önben új életre pezsdül, Anglia reménykedhet, hogy a kihunyt fény majd újra világol.

A szablyák lehanyatlottak, a haragot fokozatosan felváltotta a csodálkozás.

- Ó, hát ön is itt van, kapitány? - fordult oda az idegen az utolsó főemberhez, aki a legszélén állt, az elnöktől balra. - Melyik kikötőben hagyta kecses hajóját, amelyet úgy imád, mint más a szeretőjét? Derék fregatt az a Gondviselés, és még szerencsét hoz Amerikának, ugye?

Aztán az elnök jobbján állóhoz fordult:

- És most te nézz a szemembe, Zürich prófétája, aki isteni tökélyre emelted a fiziognómia tudományát, és mondd meg, hogy arcvonásaimban nem fedezed-e föl küldetésem jeleit.

A megszólított hátrahőkölt.

- Rajta - folytatta az idegen, s most a szomszédjához fordult -, rajta, Pelagius ivadéka, itt az ideje, hogy megint kiűzzék a mórokat Spanyolországból. Könnyű feladat lesz, ha ugyan a kasztíliaiak nem vesztették el mindörökre Cid szablyáját.

Az ötödik főember némán és mozdulatlanul állt, mintha az idegen hangjától kővé meredt volna.

- Hát számomra nincs mondanivalód? - kérdezte a hatodik főember, megelőzve az idegent, aki látszólag megfeledkezett róla.

- Dehogy nincs - válaszolt az utas, és vesébe látó pillantást vetett a kérdezőre -; dehogy nincs; számodra az a mondanivalóm, ami Jézusé volt Júdásnak: de majd elmondom mindjárt.

A megszólított a leplénél is halványabbra vált, mialatt a gyülekezeten végigfutó moraj hallhatóan az okát tudakolta a felveendő e különös vádjának.

- Megfeledkeztél Franciaország képviselőjéről - mondta az elnök.

- Ő nincsen közöttünk - válaszolta az idegen fölényesen -, ezt magad is tudod, mert látod, hogy üres a széke. És most vésd eszedbe, hogy a kelepce csak mosolyra fakasztja azt, aki lát a sötétben, szembeszáll az elemekkel, és legyőzi a halált.

- Ifjú vagy - mondta az elnök -, s olyan dölyfösen beszélsz, mint egy isten... gondold meg: a vakmerőség csak a pipogyákat vagy a tudatlanokat szédíti meg.

Az idegen ajka megvető mosolyra görbült.

- Mindnyájan pipogyák vagytok - mondta -, mert nem vehettek erőt rajtam; mindnyájan tudatlanok vagytok, mert nem ismertek, holott én pontosan tudom, melyiktek kicsoda: így hát puszta vakmerőséggel is legyőzhetnélek titeket; de mire jó a vakmerőség annak, aki mindenható?

- A bizonyítékát - mondta az elnök -, adja a bizonyítékát mindenható voltának.

- Ki hívta össze önöket? - kérdezte az idegen, a kérdezett szerepét a kérdezőével cserélve fel.

- A legfelsőbb kör.

- Nem céltalanul jöttek ide - mondta az idegen, odafordulva az elnökhöz s az öt főemberhez - ön Svédországból, ön Londonból, ön New Yorkból, ön Zürichből, ön Madridból, ön Varsóból, s önök mindannyian - folytatta a tömeghez fordulva - a világ négy sarkából, hogy a rettentő hit szentélyében gyűlésezzenek.

- Persze hogy nem - válaszolt az elnök -, annak jöttünk elébe, aki titkos birodalmat alapított Keleten, aki a világ két felét a hit közösségében egyesítette, aki egybekulcsolta az emberi nem testvéri kezeit.

- Van-e csalhatatlan jel, amelyről felismerné?

- Van - mondta az elnök -, és Isten kegyelmesen megnyilvánította nekem angyalai által.

- Tehát egyedül ön ismeri e jelet?

- Egyedül én.

- Senkinek nem árulta el?

- Senkinek a világon.

- Mondja ki fennhangon!

Az elnök habozott.

- Mondja ki - ismételte az idegen ellentmondást nem tűrő hangon -, mondja ki, mert elérkezett a kinyilatkoztatás napja!

- Gyémántlemezt visel a mellén - mondta a legfőbb ember -, és a lemezen egy csupán őáltala ismert jelmondat három kezdőbetűje ragyog.

- Melyik ez a három betű?

- L. P. D.

Az idegen villámgyors mozdulattal szétnyitotta köpenyét és mellényét, és finom batisztingén, mint a fényes csillag, szikrázva tűnt elő a gyémántlemez, rajta a három lángoló rubinbetű.

- Ő az! - kiáltott az elnök megrettenve. - Ő volna az?

- Akire vár a világ! - kiáltozták izgatottan a főemberek.

- A Nagy Kofta! - mormolta háromszáz ajak.

- Nos hát! - kiáltotta az idegen diadalittasan -, elhiszik-e végre, ha újra mondom: Vagyok, aki vagyok?

- Igen - válaszolták a fantomok, földre borulva.

- Szóljon hozzánk, mester - mondta az elnök és az öt főember, homlokával érintve a földet. - Szóljon hozzánk, és mi engedelmeskedünk.

III

L ... P ... D ...

Néhány pillanatnyi csend támadt, mialatt az idegen láthatólag gondolatait rendezte. Kisvártatva megszólalt:

- Urak - mondotta -, tegyék le szablyáikat, és ne fárasszák hiába karjukat, hanem figyelmezzenek rám; sok mindent kell megtudniuk abból a kevés szóból, amit most önökhöz intézek.

A figyelem megkettőződött.

- A nagy folyók majdnem mind isteni eredetűek, s forrásuk ezért ismeretlen; miként a Nílus, miként a Gangesz, miként az Amazonas, azonképpen én is ismerem utam célját, de nem ismerem eredetét. Mindössze arra emlékezem, hogy ama napon, amidőn lelki szemeim megnyíltak a külső világ látására, Medinában lakoztam, a szent városban, és Szalajim mufti kertjében futkároztam.

A tiszteletre méltó aggastyánt úgy szerettem, mintha atyám lett volna; ahányszor rám pillantott, gyengéd tekintettel, csak a tisztelet hangján szólott hozzám; napjában háromszor félrevonult, s átadta a helyét egy másik aggnak, akinek a nevét csak félelemmel vegyes hálával emlegethetem; ezt a tiszteletre méltó aggastyánt, az emberi tudományok nemes kincsesházát, akit a hét magasrendű szellem megtanított mindarra, amit az angyalok tanulnak, hogy jobban megértsék Istent, Althotasnak hívják; ő volt a tanítóm, ő volt a mesterem; barátom ő ma is, nagyérdemű barát, kétszerte idősebb, mint önök közül a legöregebb.

Ez a fennkölt nyelvezet, az ünnepélyes mozdulatok, a lágy, egyszersmind szigorú hanghordozás borzongató, szorongó érzéseket keltett a gyülekezetben.

Az utas folytatta:

- Amidőn tizenötödik évembe léptem, már beavatottja voltam a Természet legfőbb titkainak. Tudtam a botanikát, de nem azt a szegényes tudományt, amelybe egy-egy tudós belegyömöszöli a maga szűkös kis környezetét, hanem ismertem a világegyetemet benépesítő hatvanezer növénycsaládot. Képes voltam rá - ha a mesterem rám parancsolt, és kezét a homlokomra téve, mennyei fénysugarat bocsátott lehunyt szemembe -, képes voltam rá, hogy szinte természetfeletti révületemben tekintetemet a tengerek mélyére bocsássam és osztályozzam azt a leírhatatlan szörny-vegetációt, mely hangtalanul úszik és lebeg az iszapos vízrétegek között, és gigászi ág-bogaival betakarja azoknak a rémséges és szinte formátlan lényeknek a bölcsőjét, amelyeket emberi szem nem látott soha, s amelyekről bizonyára Isten is elfeledkezett mindjárt ama napon, amelyen a lázadó angyalok rákényszerítették, hogy hatalma megingásának pillanatában megteremtse őket.

Ezenkívül tanulmányoztam a holt és az élő nyelveket. Megismertem valamennyi nyelvet, bárhol beszéljék is, a Dardanelláktól a Magellan-szorosig. Megfejtettem a piramisoknak nevezett gránitkönyvekbe vésett titokzatos hieroglifákat. Fölszívtam minden emberi tudást Sanchuniathontól Szókratészig, Mózestől Szent Jeromosig, Zoroasztertől Agrippáig.

Tanulmányoztam az orvostudományt, ámde nem csupán Hippokratészt, Galenust és Averrhoëst, hanem azt a nagy mestert is, akit Természetnek hívnak. Kikutattam a koptok és a druzok titkait. Gyűjtögettem a gonosz és az üdvös hatású magvakat, és ha számum vagy orkán dühöngött a fejem fölött, a szelek szárnyára bocsátottam őket, hogy halált vagy életet röpítsenek a messzeségbe, aszerint, hogy megátkoztam vagy megáldottam-e azt a tájékot, amelyre haragvó vagy mosolygó arcomat fordítottam.

E tanulmányok, e munkák s ez utazások közepette léptem huszadik évembe. Egy napon meglátogattam mesterem abban a márványbarlangban, ahol meghúzódtam a nap heve elől. Arca szigorú volt, s egyszersmind mosolygós... Kezében üvegecskét tartott.

- Acharat - mondta -, mindig arra tanítottalak, hogy a világon semmi nem születik, semmi nem hal meg, hogy a bölcső és a koporsó édestestvérek; s hogy az embernek, ha tisztán akarja látni rég múlt életeit, csak arra a megvilágosodásra van szüksége, amely által Istennel lesz egyenlő, mert attól a naptól fogva, amelyen e megvilágosodás állapotába jut, akár Isten, halhatatlannak érzi magát. Nos, megtaláltam az italt, amely eloszlatja a homályt, és majd meglelem azt is, amelyik elűzi a halált. Acharat! Tegnap megittam, ami hiányzik ebből az üvegből; a maradékot idd meg ma te.

Nagy bizalommal, hódoló tisztelettel viseltettem érdemes mesterem iránt, ám mégis remegett a kezem, amikor megérintettem az üvegecskét, amelyet odanyújtott, amiként remegett Ádám keze is, amikor megérintette Éva almáját.

- Igyál - mondta mosolyogva, és a fejemre tette a kezét, mint akkor szokta, amikor egy időre felruházott a delejes látással. - Igyál - mondta -, és emlékezzél.

Nyomban elaludtam. Azt álmodtam, hogy szantálfából és áloéból rakott máglyán fekszem: egy angyal, aki Keletről Nyugatra szárnyalva vitte az Úr parancsolatját, a szárnya hegyével megérintette a máglyámat, a máglyám lángra lobbant. De különös módon, sem meg nem ijedtem, sem a lángtól nem féltem, hanem kéjesen elnyúltam a tüzes lángokban, mint a főnix, amely az öröklét forrásából merít új életet.

És ekkor kiégett belőlem minden, ami földi, csak a lélek maradt meg, megtartva a test alakját, de áttetszőn, megfoghatatlanul, légiesebben, mint a bennünket körülvevő levegő, és fölöttem lebegett. És ekkor, miként Püthagorasz, aki visszaemlékezett, hogy ott volt Trója ostrománál, én is visszaemlékeztem elmúlt harminckét életemre.

Szemem előtt úgy vonultak el a századok, mint egymás mögött ballagó, hatalmas vének. Magamra ismertem a különböző nevekről, amelyeket első születésem napjától utolsó halálom napjáig viseltem, mert tudják meg, testvéreim - és ez a mi hitünk legsarkalatosabb tétele -, hogy a lelkek, ezek az isteni emanációk, amelyek Isten minden leheletére kisereglenek az Úr kebeléből, a lelkek megtöltik a levegőt, népes hierarchiába rendeződnek, a legmagasztosabbtól a legalacsonyabb rendű szellemekig, az ember pedig születése pillanatában, talán csak véletlenül, belélegez egyet e korábban élt lelkekből, s halála óráján új pályára, jövendő átalakulásokra leheli ki ismét.

A szónok olyan szent meggyőződéssel beszélt, szemét oly fennkölt pillantással emelte az égre, hogy amikor hitvallását összegezve, beszédének ezt a részét befejezte, a teremben bámuló moraj kélt: a csodálkozás úgy adott helyet a bámulatnak, mint az imént a harag a csodálkozásnak.

- Amikor felébredtem - folytatta az illuminátus -, éreztem, hogy embernél több vagyok; megértettem, hogy félisten vagyok. És ekkor elhatároztam, hogy nemcsak jelenlegi életemet, hanem valamennyi ezután következőt is az emberiség boldogságának szentelem. Másnap, mintha kitalálta volna tervemet, Althotas hozzám jött, és így szólt:

- Fiam, immár húsz esztendeje, hogy anyád meghalt, azon a napon, amikor világra hozott; húsz esztendeje legyőzhetetlen akadály gátolja nemes atyádat, hogy megnyilatkozzék előtted; nemsokára újból útra kelünk; atyád azok között lesz, akikkel találkozunk, megölel majd, de te sejteni sem fogod, ki ölelt meg.

Ez oknál fogva, bennem, miként az Úr kiválasztottjaiban, minden rejtve maradt: múlt, jelen, jövendő. Búcsút vettem Szalajim muftitól, aki megáldott és elhalmozott ajándékaival; ezután csatlakoztunk egy Szuezbe tartó karavánhoz. Bocsássanak meg, urak, ha erre az emlékre elfutja szememet a könny; egy szép napon megölelt egy tiszteletre méltó férfiú, és megérezvén szíve dobogását, nem is tudom, mily különös remegés járta át egész bensőmet. Mekka serifje volt ez a férfiú, egy nagyszerű és kiváló fejedelem. Számos csatában jeleskedett, és egyetlen intésére hárommillió ember hajtott fejet engedelmesen.

Althotas elfordult, nehogy meghatódjék, s valamiképp elárulja magát; azután folytattuk utunkat.

Bejártuk Ázsiát; fölhajóztunk a Tigrisen, voltunk Palmirában, Damaszkuszban, Szmirnában, Konstantinápolyban, Bécsben, Berlinben, Drezdában, Moszkvában, Stockholmban, Pétervárott, New Yorkban, Buenos Airesben, Fokvárosban, Adenben; azután, visszatérve majdnem ugyanoda, ahonnét elindultunk, lementünk Abesszíniába, végighajóztunk a Níluson, majd kikötöttünk Ródoszon és Máltán; hajó jött elénk a tengeren húsz mérföldnyire, és a máltai rendnek két lovagja, engem köszöntve s Althotast megölelve, Pinto nagymester palotájába vezetett bennünket nagy diadallal.

És most nyilván azt kérdezik tőlem, uraim, hogyan fogadhatták a muzulmán Acharatot ily nagy tisztességgel éppen azok, akik a hitetlenek elpusztítására tettek szent esküvést? Ennek az a magyarázata, hogy Althotas, maga is katolikus és máltai lovag, nekem mindig csak az egy Istenről, a Mindenhatóról beszélt, aki az angyaloknak - szolgáinak - segítségével megteremtette az egyetemes harmóniát, s ennek a harmonikus mindenségnek a szépen csengő, nagyszerű kozmosz nevet adta. Egyszóval, teozófus voltam.

Utazásom véget ért; ám ezeknek a különböző nevű és ellenkező hitű városoknak a látása nem töltött el csodálkozással: hiszen semmi nem volt számomra új a nap alatt; harminckét elmúlt életem során már láttam ugyanezeket a városokat; most csupán a lakosság életének változásaira figyeltem, így hát, szellemem az események fölé emelkedett, s követhettem az emberiség sorsának útját. Azt láttam, hogy minden szellem a haladás felé tart, s a haladás a szabadsághoz vezet. Azt láttam, hogy az egymás után megjelenő prófétákat az Úr támasztotta, hogy egyengesse az emberiség bizonytalan útját, az emberiségét, mely vakon tapogatózva lépett ki bölcsőjéből, és minden évszázadban egy-egy lépést tesz a fény felé: az évszázadok a népek napjai.

És ekkor azt gondoltam magamban, nem azért nyilatkoztatták meg előttem a fennkölt dolgokat, hogy magamba temessem őket, s hogy a hegy hiába rejtegeti aranyteléreit és az óceán a gyöngyöket; mert az elszánt bányász bizony leszáll a hegy gyomrába; mert a búvár bizony lemerül az óceán mélyére; és jobb, ha én nem az óceánt és a hegyet utánzom, hanem úgy teszek, mint a nap, azaz fényemet rásugárzom a világra.

Most már megértik, ugye, hogy nem csupán a szabadkőművesi szertartások kedvéért jöttem el Keletről. Azért jöttem, hogy így szóljak önökhöz: "Testvérek, vegyék el a sas szárnyát és szemét, szálljanak a világ fölé, jöjjenek velem a hegy ormára, ahová a Sátán vitte Jézust, és tekintsenek le a föld királyságaira."

A népek hatalmas falanxot alkotnak; különböző korokban, más és más körülmények között születtek, majd felsorakoztak, s ki-ki eljut közülük ahhoz a célhoz, amelyre teremtetett. Folyvást menetelnek, bár olykor-olykor mintha megpihennének, s ha hébe-hóba meghátrálnak, nem mennek vissza, csak erőt gyűjtenek, hogy legyőzzék az akadályt, vagy megtörjék az ellenállást. Franciaország a népek előőrse; adjunk fáklyát a kezébe. Lehet ez a fáklya szalmacsóva is, mohó lángja üdvös tűzvészt támaszt, mert a földet világítja majd be. Franciaország küldötte ezért hiányzik; talán megriadt feladatától... Olyan ember kell oda, aki állja a sarat... Franciaországba én megyek.

- Ön megy Franciaországba? - ismételte meg az elnök.

- Én. Az a legfontosabb hely... magamnak tartom fenn; az a legveszélyesebb feladat... én vállalkozom rá.

- Tehát tudja, mi történik Franciaországban? - kérdezte az elnök.

Az illuminátus arcán mosoly ült.

- Tudom, mivel magam készítettem elő; Franciaország trónján öreg, reszketeg, erkölcstelen király ül - de még öregebb és reménytelenebb a monarchia, melyet képvisel. Néhány éve van már csak hátra. Haláláig megfelelő módon elő kell készítenünk a jövőt. Franciaország az épület záróköve; ha az a hatmillió kéz, amely a legfelsőbb kör egyetlen intésére meglendül, kiszakítja a zárókövet, a monarchia épülete összedől, és azon a napon, amelyen híre megy, hogy Franciaország királya nincs többé, a trónjukon legpimaszabbul terpeszkedő európai zsarnokok megszédülnek, s beledőlnek a szakadékba, amelyet Szent Lajos trónjának összeomlása támaszt.

- Bocsásson meg, érdemes mester - szólt közbe az elnök jobbján álló főember, akinek németes hanglejtése elárulta svájci származását -, az ön sugárzó szelleme nyilván mindent mérlegelt.

- Mindent - válaszolta kurtán a Nagy Kofta.

- Az érdemes mester bizonyára megbocsátja, ha mégis szólni bátorkodom; de mi a hegyeink ormán, a völgyeink mélyén, a tavaink partján megszoktuk, hogy a beszédünk olyan szabad legyen, mint a szél suhogása vagy a vizek zúgása; a pillanatot, ismétlem, kedvezőtlennek tartom, most, amikor olyan nagy esemény van készülőben, amely a francia monarchiát megújítani hivatott. Én láttam - zokon ne vegye, érdemes mester -, én, aki most önhöz szólok, láttam Mária Terézia lányát, amint nagy pompával kocsikázott Franciaország felé, hogy egyesítse a tizenhét császár vérét a hatvanegy király leszármazottjának vérével; a népek pedig vakon örvendeztek, ahogy mindig is teszik, valahányszor az igát megemelik a nyakukban vagy megaranyozzák. Megismétlem tehát, mind a magam, mind a testvéreim nevében, hogy véleményem szerint a pillanat kedvezőtlen.

Valamennyien áhítatos tisztelettel fordultak a férfiú felé, aki ilyen nyugodtan egyszersmind ilyen merészen kihívta a nagymester rosszallását.

- Beszélj, testvérem - mondta a Nagy Kofta, s ingerültségnek nyoma sem látszott rajta -, beszélj, s ha tanácsod okos, követjük. Mi, Isten választottai, senkit nem taszítunk el, s nem áldozzuk fel az emberiség érdekét sértett hiúságunknak.

Svájc küldötte feszült csend közepette folytatta:

- Tanulmányaim során, érdemes nagymester, meggyőződtem egy nagy igazságról, s ez a következő: az ember fiziognómiája elárulja annak, aki olvasni tud benne, az egyén bűneit és erényeit. Az arcán uralkodhatik az ember, szeme szelíden tud nézni, ajka mosolyra derül; ezek izommozgások, s hatalma van rajtuk; de karakterének fő jellegzetessége változatlan: jól látható, kétségtelen bizonyítékaként annak, ami a szívében rejlik. Hasonlóképpen, a tigris is tud kedvesen vigyorogni és hízelkedőn hunyorogni; de az alacsony homlok, a kiugró pofacsont, a hatalmas nyakszirt, a vérszomjas vicsorítás elárulja tigris voltát. A kutya is összehúzza a szemét, vicsorog és tajtékzik; de szelíd és hűséges tekintetéről, okos pofájáról, alázatos viselkedéséről felismerjük szolgálatkész és barátságos természetét. Isten minden élőlény vonásaiba belevéste nevét és tulajdonságait. Nos, én annak az ifjú hajadonnak homlokán, aki uralkodni készül Franciaországban, felismertem Németország leányainak büszkeségét, bátorságát és együttérző irgalmasságát; s jövendőbelijének, ez ifjú embernek arcáról nyugodt önuralmat, keresztényi szelídséget s tudósi aprólékosságot olvastam le. Nos hát, vajon a nép s kivált a francia nép, mely könnyen feledi a rosszat, de sokáig emlékezik a jóra, mert hiszen Nagy Károlyért, Szent Lajosért és IV. Henrikért eltűrt húsz hitvány és vérengző királyt; nos, vajon a nép, mely mindig remél, és soha nem csügged, nem zárná-e szívébe ezt az ifjú, szép és jóságos királynét, ezt a szelíd, kegyes és rendszerető királyt, XV. Lajos szerencsétlen és tékozló korszaka, nyilvános tivornyái és alattomos bosszúállásai, a Pompadourok és a Dubarryk hatalmaskodásai után? Vajon Franciaország nem áldaná-e uralkodóit, akik a felsorolt erények mintaképei, s az európai békét hozzák ajándékba? Marie-Antoinette hercegnő hamarosan átlépi a határt; Versailles-ban már készítik az oltárt s a hitvesi nyoszolyát; vajon ez-e a kedvező pillanat, hogy Franciaország révén s Franciaországért megkezdjük a nagy reform munkáját? Ismét kérem, bocsásson meg, érdemes mester, de meg kellett mondanom, ami szívemen fekszik, s úgy hiszem, kötelességem volt mindezt csalhatatlan bölcsessége elé tárni.

A szónok, akit az idegen Zürich prófétájának nevezett az imént, e szavak után meghajolt, hallgatta az egyetértő helyeslés hízelgő moraját, és várta a Nagy Kofta válaszát.

A válasz nem is késett, és az idegen így beszélt:

- Ön az arcokban olvas, jeles testvérem, én pedig a jövőben olvasok. Marie-Antoinette büszke teremtés; konok lesz a harcban, és elhullik csapásaink alatt. Lajos Ágost trónörökös jámbor és kegyes; ő elernyed a harcban, és feleségével együtt hal meg, az övéhez hasonló halállal; de annyi bizonyos, hogy mindketten erényükért vagy épp ellenkezőleg, gyengeségükért lakolnak. Most még becsülik egymást, de mi nem hagyunk nekik időt, hogy megszeressék egymást, és egy éven belül gyűlölködni fognak. Egyébként, testvéreim, miért tanakodnánk, hogy merről jön a fény, hiszen ez a fény nekem már megjelent: hiszen ez okból jövök Keletről, mint a pásztorok, a csillag útmutatása szerint, mely hírül adja a második feltámadást. Holnap munkához látok, s az önök közreműködésével húsz esztendőt kérek feladatunk teljesítéséhez; húsz esztendő elég lesz, ha egyesült erővel haladunk a közös cél felé.

- Húsz esztendő - mormolták a fantomok -, ez nagyon sok!

A Nagy Kofta odafordult az elégedetlenkedőkhöz.

- Igen, kétségtelenül nagyon sok ez annak - mondta -, aki azt képzeli, hogy egy eszmét csak úgy el lehet pusztítani, mint egy embert, Jacques Clément tőrével vagy Damiens bicskájával. Esztelenség!... a tőr megöli az embert, az igaz; de amint a metszőkés acélja egyetlen levágott ág helyébe tíz újat sarjaszt a törzsből, úgy támasztaná fel a tőr a sírjába tett királyi hulla helyébe XIII. Lajost, az elhülyült zsarnokot; XIV. Lajost, a nagyeszű kényurat; XV. Lajost, híveinek könnyel és vérrel öntözött bálványát, akár azokat a borzalmas istenségeket, amelyek - láttam Indiában - részvétlen mosollyal tiporják szét a szekerük kerekeire virágfüzéreket hajító asszonyokat és gyermekeket. Hát sokallanak húsz esztendőt azért, hogy a királynak a nevét is kitöröljük harmincmillió ember szívéből, akik a minap még tulajdon gyermekeiket ajánlották föl Istennek a gyermek XV. Lajos életének megmentéséért? Hát azt gondolják, egyszerű vállalkozás meggyűlöltetni Franciaországgal azt a liliomot, amely - sugárzón, mint az ég csillaga, bódítón, mint az igazi liliom - egy évezreden át fényt, irgalmat, győzelmet vitt a világ négy tája felé? Próbálják meg, testvéreim, próbálják meg: én nem húsz esztendőt kínálok önöknek, hanem egy évszázadot!

Itt állnak most ziláltan, reszketve, egymásnak is ismeretlenül; egyedül én tudom mindannyiuk nevét; egyedül én becsülöm - hogy egészet formáljak belőlük - szétforgácsolt kiválóságaikat; egyedül én vagyok a lánc, amely egyetlen nagy testvéri körbe fogja valamennyiüket. Nos, figyeljenek rám, filozófusok, közgazdák, metafizikusok, én azt akarom, hogy azokat az eszméket, amelyeket titkon suttognak el a családi körben, amelyeket ijedt szemmel vetnek papírra ódon tornyaik homályában, amelyeket titkon mondanak el egymásnak, tőrrel a kezükben, hogy nyomban ledöfjék az árulót vagy a becstelent, aki a kelleténél hangosabban ismételné meg szavaikat, azt akarom tehát, hogy ezeket az eszméket hangosan hirdessék az utcán, kinyomtassák fényes nappal, terjesszék Európa-szerte békés hírvivők útján, vagy ha nem megy, ötszázezer szuronyos katonával, akik harcra kelnek, a szabadság bajnokaiként, és a zászlóikra ezeket az eszméket írják; végül, azt akarom, hogy önök, akik most megremegnek, ha a londoni Towerről vagy az inkvizíció tömlöceiről hallanak, a Bastille nevében, amellyel majd szembeszállok, mindnyájan szánakozva nevessenek majd, amikor e szörnyűséges börtönök romjain taposunk, s asszonyaink és gyermekeink táncra kerekednek fölöttük. Ámde mindehhez elkerülhetetlen a halál, nem a zsarnok, hanem a zsarnokság halála, elkerülhetetlen az egyház hatalmának megtörése, elkerülhetetlen minden társadalmi egyenlőtlenség megszüntetése, elkerülhetetlen, végezetül, az arisztokratikus kasztrendszer megsemmisítése és a feudális birtokok felosztása. Húsz esztendőt kérek, hogy leromboljak egy korhadt világot, s újat építsek a helyébe, húsz esztendőt, azaz húsz másodpercet az örökkévalóságból, és önök ezt sokallják!

Hosszan hangzó, bámuló és helyeslő moraj kelt a komor próféta szónoklata nyomán. Nyilvánvaló volt, hogy megnyerte az európai gondolat e titokzatos megbízottainak teljes rokonszenvét.

A Nagy Kofta élvezte egy pillanatig diadalát; aztán, teljes győzelmét látva, újra megszólalt:

- Most pedig, testvérek, most, hogy barlangjában akarom meglepni az oroszlánt; most, hogy életemet felteszem a világszabadságra, lássuk, ki mire hajlandó az ügy sikeréért, amelyre életünket, vagyonunkat és szabadságunkat tettük? Ki mire hajlandó? Halljuk! Azért jöttem ide, hogy ezt önöktől megkérdezzem.

Ünnepélyes, ijesztő csönd követte szavait. A sötét teremben csupa mozdulatlan fantom; elmerülten töprengtek húsz trón megdöntésének zord gondolatán.

A hat főember kivált a csoportokból, és néhány percnyi tanácskozás után visszatért a legfőbb vezetőhöz.

Elsőnek az elnök szólalt meg.

- Én Svédországot képviselem - mondta. - Svédország nevében felajánlom a Wasák trónjának megdöntésére azokat, akik a Wasákat trónra emelték, s ezenfelül százezer ezüsttallért.

A Nagy Kofta elővette a könyvecskéjét, és följegyezte a felajánlást.

Ezután az elnök balján álló szólalt meg.

- Engem - mondta - az ír és a skót körök küldtek, s nem ígérhetek semmit Anglia nevében, amely ellen égő lelkesedéssel megyünk harcba; ámde a szegény Írország nevében, valamint a szegény Skócia nevében felajánlok háromezer embert és évi háromezer koronát.

A legfőbb vezető ezt a felajánlást is az előzőhöz írta.

- Hát ön? - kérdezte a harmadik főembert.

- Én - szólalt meg emez, akinek izmos termetén és tetterőtől duzzadó alakján megfeszült a beavatottak testét borító, kényelmetlen lepel -, én Amerikát képviselem, ahol minden egyes kavics, minden fa, minden csepp víz, minden csepp vér a forradalomé. Ami aranyunk van, odaadjuk, ami vérünk van, kiontjuk; ám cselekedni csak akkor tudunk, ha szabadok leszünk. Jelenleg: megosztva, karámba zárva, megbélyegezve, olyanok vagyunk, mint egy óriási lánc, széttépett láncszemekkel. Ha egy mindenható kéz egybeforrasztaná a két első láncszemet, a többi már magától összeforrna. Nálunk kellene kezdeni a munkát, érdemes mester. Ha a franciákat meg akarja szabadítani a királyságtól, előbb bennünket szabadítson fel az idegen elnyomás alól.

- Így legyen - válaszolt a Nagy Kofta -: elsőnek önök szabadulnak majd fel, Franciaország segítségével. Isten így szólott minden nyelven: "Segítsétek egymást!" Várakozzék. Önnek nem kell majd hosszú ideig várakoznia, testvérem, erről kezeskedem.

Azzal Svájc küldöttéhez fordult.

- Én csak személyes hozzájárulásomat ígérhetem - mondta az. - Köztársaságunk fiai régóta szövetségesei a francia monarchiának. Marignan és Pavia óta neki adják el a vérüket; megbízható szatócsok: amit eladtak, szállítják. Most először kell szégyenkeznem, érdemes nagymester, törvénytisztelő mivoltunk miatt.

- Rendben van - válaszolta a Nagy Kofta -, győzünk majd nélkülük és ellenükre. Ön következik, Spanyolország küldötte.

- Én szegény vagyok - mondta ez -, csak háromezer testvért ígérhetek; de mindegyikük évi ezer reál hozzájárulást jelent. Spanyolország rest ország, ahol az ember elalszik a gyötrelmek ágyán is, csak aludhassék.

- Jól van - mondta a Kofta. - Hát ön?

- Én - mondta a megszólított -, Oroszországot és a lengyel köröket képviselem. Testvéreink elégedetlenkedő gazdagok és örökös munkára és korai halálra kárhoztatott nincstelen jobbágyok. A jobbágyok nevében semmit sem ígérhetek, mivel nincsen semmijük, még az életük sem övék; de háromezer gazdag nevében felajánlok fejenként és évente húsz Lajos-aranyat.

A többi küldött is sorra került; egy-egy kis királyságot, nagyfejedelemséget vagy szegény államot képviselt mindegyikük; és mindegyik fölíratta felajánlását a legfőbb vezető könyvecskéjébe, s esküvel fogadta, hogy megtartja, amit ígért.

- Mostantól fogva - mondta a Nagy Kofta -, a három betűvel rövidített jelmondat, amelyről felismertetek az imént, s amelyet már ismernek a világ egyik felén, el fog terjedni a világ másik felén is. Viselje e három betűt minden beavatott nemcsak a szívében, hanem a szíve fölött is, mert mi, a Keleti és a Nyugati Páholyok Nagymestere, ezennel megparancsoljuk a liliomok irtását. Megparancsolom neked, svéd testvér, neked, skót testvér, neked, amerikai testvér, neked, svájci testvér, neked, spanyol testvér, és neked, orosz testvér, LILIA PEDIBUS DESTRUE.[1]

A csarnok mélyén olyan dübörgő éljenzés tört ki, mint a tenger harsogása, s vészjóslón morajlott tovább a hegy gyomrában.

- Most pedig, az Atya és a mester nevében, távozzatok - mondta a legfőbb vezető, miután elült a moraj -, sorban vonuljatok el a föld alatti folyosókon, melyek a Mennydörgő-hegy kőfejtőihez vezetnek, s részben a folyón, másrészt az erdőn, a többiek a völgyön át, napkelte előtt oszoljatok el. Viszontláttok még egyszer: a végső győzelem napján. Induljatok!

Beszédét szabadkőműves-mozdulattal zárta, amelyet csak a hat főember értett meg, akik ott maradtak a Nagy Kofta körül, miután az alacsonyabb rangú beavatottak eltávoztak.

Ekkor a legfőbb vezető félrevonta a svédet.

- Swedenborg - mondta neki -, te igazi próféta vagy, s Isten az én nyelvemmel mond neked köszönetet. Küldd a pénzt Franciaországba, arra a címre, amit majd megadok.

Az elnök mély tisztelettel hajolt meg, megdöbbenve e delejes látástól, mely fölfedte nevét a Nagy Kofta előtt.

- Köszöntelek, derék Fairfax - folytatta -, méltó fia vagy atyádnak. Add át üdvözletem Washingtonnak, mihelyt írsz neki.

Fairfax is meghajolt, és követte Swedenborgot.

- Jöjj, Paul Jones - szólt a Kofta az amerikaihoz -, jöjj, remekül beszéltél; el is vártam tőled. Ott lesz a helyed Amerika hőseinek sorában. Országod s jómagad álljatok készen az első jelre.

És az amerikai, mintha az istenség lehelete csapta volna meg, borzongva távozott.

- Te pedig, Lavater - folytatta a kiválasztott -, hagyj fel az elméletekkel, mert itt a cselekvés ideje; ne azt tanulmányozd, hogy mi az ember, hanem hogy mivé lehet. Eredj, és jaj a testvéreidnek, akik ellenünk szegülnek, mert a nép haragja viharos lesz és pusztító, akár Istené!

A svájci küldött remegve hajolt meg s eltávozott.

- Hallgass rám, Ximénes - fordult oda a Kofta a spanyolországi küldötthöz -, te nagyon buzgó vagy, de kicsinyhitű; országod alszik, mondod; alszik, mert nem rázzák fel. Ugyan már, Kasztília ma is Cid hazája!

Az utolsó is előbbre lépett, de még három lépést sem tett, amikor a Kofta egy kézmozdulattal megállította.

- Te, oroszországi Scieffort, egy hónapon belül áruló leszel; de egy hónap múlva már nem vagy az élők sorában.

A moszkvai küldött térdre hullott; de a Nagy Kofta fenyegető mozdulattal felparancsolta, s a jövő elítéltje kitámolygott.

Ekkor, hogy magára maradt ez a különös férfi, akit e dráma főszereplőjeként mutattunk be, körülnézett, s látva, hogy a díszterem üres és néma, begombolta hímzett gombházas fekete bársonykabátját, fejébe húzta a kalapját, kinyitotta a titkos rugóra járó bronzkaput, amely jöttekor becsapódott a háta mögött, s úgy ereszkedett le a hegyszorosba, mint aki ismerős vidéken jár; beért az erdőbe, jóllehet sem kalauza, sem fáklyája nem volt, olyan biztonsággal vágott át rajta, mintha láthatatlan kéz vezérelné. Amikor a túlsó oldalon kiért az erdősávból, kereste a lovát, s hogy nem látta, hallgatózott: úgy rémlett, távoli nyerítést hall. Ekkor trillázó füttyszó hangzott fel az utas ajkán. Egy perc múlva odanyargalt hozzá a Dzserid a sötétben, olyan volt ez a hűséges és engedelmes paripa, mint egy vidám kutya. Az utas könnyedén a nyeregbe vetette magát, s ló és lovasa sebesen nyargalva, egy szempillantás alatt eltűnt a sötét hangafű közt, amely a Mennydörgő-hegy ormától Danenfelsig beborítja a tájat.