Alexandre Dumas

HÚSZ ÉV MÚLVA

„A három testőr” folytatása

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-724-1

MOBI ISBN 978-963-387-725-8

Tartalom

- Első kötet

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

- 43. fejezet

- 44. fejezet

- 45. fejezet

- 46. fejezet

- Második kötet

- 47. fejezet

- 48. fejezet

- 49. fejezet

- 50. fejezet

- 51. fejezet

- 52. fejezet

- 53. fejezet

- 54. fejezet

- 55. fejezet

- 56. fejezet

- 57. fejezet

- 58. fejezet

- 59. fejezet

- 60. fejezet

- 61. fejezet

- 62. fejezet

- 63. fejezet

- 64. fejezet

- 65. fejezet

- 66. fejezet

- 67. fejezet

- 68. fejezet

- 69. fejezet

- 70. fejezet

- 71. fejezet

- 72. fejezet

- 73. fejezet

- 74. fejezet

- 75. fejezet

- 76. fejezet

- 77. fejezet

- 78. fejezet

- 79. fejezet

- 80. fejezet

- 81. fejezet

- 82. fejezet

- 83. fejezet

- 84. fejezet

- 85. fejezet

- 86. fejezet

- 87. fejezet

- 88. fejezet

- 89. fejezet

- 90. fejezet

- 91. fejezet

- 92. fejezet

- 93. fejezet

- 94. fejezet

- 95. fejezet

- 96. fejezet

- 97. fejezet

- Zárószó

- Jegyzetek

Első kötet

1.
Richelieu fantoma

A Bíborosi Palota egyik, előttünk jól ismert szobájában, négy sarkán aranyveretű, irományokkal s könyvekkel megrakott asztalnál, kezébe hajtott fővel egy férfi ült.
Mögötte hatalmas, vörösen izzó kandalló, melynek szikrázó parazsai széles, aranyozott tűzikutyákon omlottak szerte. E kályha fényei hátulról világították meg a tűnődő pompás öltözetét, elölről pedig több karú gyertyatartó vetett rá világosságot.
A vörös palást, a dús csipkék, a sápadt, tűnődésbe merült homlok, a dolgozószoba magánya, az előcsarnokok csendje, az őrt álló gárdisták kimért léptei láttán az ember azt hitte volna, hogy Richelieu bíboros árnyéka még mindig itt van a szobájában.
Sajnos, valóban csak árnyéka volt a nagy férfiúnak! A meggyengült Franciaország, a királyi tekintély hanyatlása, a megerősödött és garázdává vált hatalmasok, a határokon bevonult ellenség azt bizonyította, hogy Richelieu nincs többé jelen(1).
De ami mindennél jobban bizonyította, hogy a vörös palást nem az öreg bíborosé: a magányosság volt, mely, amint mondtuk, inkább holmi kísértetből látszott áradni, mint élő személyből; meg azok az udvaroncok nélkül kongó folyosók s az őröktől nyüzsgő udvarok; bizonyítá továbbá az utcáról beözönlő, csúfolkodó hangulat, mely áthatolt e miniszter ellen összefogott város izzó leheletében rázkódó szobának az ablakain; végül a távoli s meg-megújuló puskalövések dördülései, melyeket szerencsére vaktában s eredmény nélkül eregettek, csak azért, hogy megmutassák a gárdistáknak, a svájci gárdának, a testőröknek s a Palais-Royalt körülvevő katonaságnak (mert maga a Bíborosi Palota is nevet változtatott), hogy a népnek is vannak fegyverei.
Richelieu-nek ez a fantoma: Mazarin volt.
Nos, Mazarin egyedül volt, s gyengének érezte magát.
– Idegen! – suttogta. – Olasz! Ez hát a jelszavuk! Ezzel a jelszóval gyilkolták meg, akasztották fel s pusztították el Concinit(2), s ha engedném nekik, engem is így gyilkolnának meg, akasztanának fel és pusztítanának el; ámbár soha egyéb rosszat nem míveltem velük, csak egy kicsit megszorongattam őket. Az ostobák! Nem érzik hát, hogy nem ez a franciául rosszul beszélő olasz az ellenségük, hanem sokkal inkább azok, kik oly ékesszóló s oly hibátlan párizsi szójárásban mondanak nekik szép hazugságokat.
– Igen, igen – folytatta a miniszter, ravasz mosolyával, mely ez alkalommal oly furcsának hatott sápadt ajkain –, igen, morajotok azt mondja nekem: a kegyencek sorsa kétes; de ha ezt tudjátok, azt is tudnotok kell, hogy én nem akármilyen kegyenc vagyok! Essex grófjának(3) pazar, gyémántokkal tündöklő gyűrűje volt, melyet királyné-szeretőjétől kapott; az én gyűrűm egyszerű, csak egy monogram s egy dátum díszíti(4), ezt a gyűrűt azonban megáldották a Palais-Royal kápolnájában; de nem is fognak engem megtörni kényük kedvük szerint! Nem veszik észre, hogy örökös „Le Mazarinnal” kiáltozásuk közben, hol „éljen Beaufort”-t(5), hol „éljen a Hercegúr”-at(6), hol „éljen a parlament”-et kiáltatok velük!... Nos: Beaufort Vincennes-ben van, a Hercegúr maholnap követi oda, a parlament pedig...
Most a bíboros mosolya oly gyűlölet fintorát öltötte, amilyenre szelíd ábrázata képtelennek látszott.
– Az ám, a parlament!... Majd meglátjuk, mit csinálunk a parlamenttel; itt van Orléans's Montargis. Ó, ráérünk arra még; de azok, akik elkezdték, hogy „Le Mazarinnal”, előbb-utóbb úgy végzik, hogy ezeket az urakat hurrogják le, sorra mind! Richelieu, kit gyűlöltek, amíg élt, s kit halála óta folyton emlegetnek, lennebb volt, mint én; mert több ízben elkergették, s még többször félt, hogy elkergetik. A királyné engem soha el nem kerget, s ha kénytelen leszek a népnek engedni, velem együtt fog engedni ő is; ha menekülök, ő is menekül, s akkor majd meglátjuk, mit kezdenek a rebellisek királynéjuk s királyuk nélkül-! Ó, csak legalább ne volnék idegen, ha legalább francia volnék, ha legalább nemesember!
És visszaesett révedezésébe.
A helyzet csakugyan súlyos volt, s az elmúlt nap csak még bonyolultabbá tette. Mazarin, piszkos fösvénységtől sarkallva, adókkal szipolyozta a népet, s a nép, melynek csak a lelke maradt, ahogyan Talon főügyész mondta volt (s lelke is csak azért, mert azt nem lehetett elárverezni), a nép, melynek türelmét a győzelmes csaták hírével próbálták táplálni, úgy találta, a babér nem pecsenye, hogy megehetne(7) : már régóta zúgolódott.
De ez még nem minden; mert ha csak a nép zúgolódik, amúgy magában, a polgárságtól s a nemességtől elrekesztve, az udvar meg se hallja. Azonban Mazarin elég meggondolatlan volt, és megtámadta a magas rangú tisztviselőket. Eladott tizenkét kincstári előadói pátenst, s lévén, hogy a régebbi tisztviselők állásukat nagyon drágán vásárolták meg, s a tizenkét új kolléga bevonulása jövedelmüket apasztotta, összegyűltek s megesküdtek az evangéliumra, hogy nem tűrik ezt a szaporulatot, s az udvar minden zaklatásának ellenállnak, megfogadván egymásnak, hogy ha egyikük vagy másikuk e tiltakozás miatt állását vesztené, közadakozásból kárpótolnák veszteségét.
Íme, mi történt hát e két társadalmi rétegben:
Január 7-én hét- vagy nyolcszáz párizsi kereskedő gyűlt össze, s tiltakozott az új adó ellen, melyet a háztulajdonosokra készültek kivetni, s tízüket küldöttségbe menesztették az orléans-i herceghez, ki, régi szokása szerint, kereste a népszerűséget. A herceg fogadta őket; kijelentették: elhatározták, még akkor sem fizetnék meg ezt az új adót, ha fegyveresen kellene védekezniök a király adószedői ellen. Orléans hercege nagy megértéssel hallgatta meg őket, s némi módosítás reményét csillantotta meg, ígérve, hogy beszélni fog a királynéval az ügyről, s a fejedelmek szokásos: „majd meglátjuk”-ával elbocsátotta őket.
A másik részen, január 9-én, a kincstári előadók a bíborost keresték fel, s egyikük, a többi szószólója, oly erélyesen és bátran beszélt, hogy a bíboros valósággal megdöbbent; de csak elküldte őket, ugyanazt mondván, amit az orléans-i herceg, hogy majd meglátjuk.
Ekkor, hogy meglássák, összehívták az államtanácsot, s odakérették Émery adófőfelügyelőt is.
Ezt az Émeryt igen gyűlölte a nép; először, mert adófőfelügyelő volt, s minden adófőfelügyelőt gyűlölni kell; aztán meg, mi tagadás, mert erre némileg rászolgált.
Egy Particelli nevű lyoni bankár fia volt, ki nevét csődbe jutása után Émeryre változtatta.(8) Richelieu bíboros nagy pénzügyi talentumot fedezvén fel benne, Émery néven bemutatta XIII. Lajos királynak, s adófelügyelővé akarván kineveztetni, csupa jót mondott róla.
– Nagyszerű – felelte a király –, örülök, hogy Émeryt emlegeti ez állásra, mely becsületes embert kíván. Azt mondták, azt a gazember Particellit támogatja, s féltem, hogy még a nyakamba varija!
– Síre! – felelte a bíboros – nyugodjék meg felséged, azt a Particellit akit emleget, felakasztották.
– Úgy!? Annál jobb! – kiáltott fel a király –, vagyis nemhiába hívnak engem Igazságos Lajosnak!
És aláírta Émery kinevezését.
Ugyanez az Émery lett azután adófőfelügyelő.
Amikor a miniszter hívatta, sápadtan és rémülten rohant be, mondván, a fiát kis híja hogy meg nem ölték a Palota téren: a tömeg felismerte, s szemére hányta felesége fényűzését, akinek arannyal futtatott vörösbársony tapétájú lakosztálya volt. Ez annak a Nicolas de Camus-nak a leánya volt, ki 1617-ben még szekretárius, s Párizsba húsz frankkal érkezett, nemrég pedig, magának negyvenezer frank évjáradékot tartva meg, szétosztott kilencmilliót a gyermekei közt.
Émery fiát kis híján megfojtották, mivel egy lázadó azt tanácsolta, hogy addig szorítsák, míg vissza nem adja a felzabált aranyakat... A gyűlés mit sem határozott aznap, lévén a főfelügyelő túlságosan felzaklatva, semhogy a feje világos lehessen.
Másnap az első elnököt, Mathieu Mólét(9), kinek bátorsága mindez ügyekben – Retz bíboros szerint – fölért a Beaufort-éval s Gondé hercegével, vagyis ama két emberével, kiket Franciaországban a legbátrabbaknak tartottak, másnap, mondom, az első elnököt is megtámadták; a nép azzal fenyegette, hogy rajta torolja meg a sérelmet, ami őket érte; de az első elnök szokásos nyugalmával azt felelte, minden izgalom és meghökkenés nélkül, hogy ha a zavargók nem engedelmeskednek a király akaratának, bitófákat állíttat fel a tereken, és tüstént felkötteti reájuk a rendbontókat. Mire azok azt felelték, hogy alig várják már ezeket a bitókat, legalább lesz mire felhúzniok a gonosz bírókat, kik a nép nyomorán vásárolják meg az udvar kegyét.
Ez nem minden; 11-én, amikor a királyné, mint szokása szerint minden szombaton, a Notre-Dame miséjére tartott, nyomába szegődött vagy kétszáz igazságot kérő-követelő asszony. Egyébként mi rossz szándékuk sem volt, csupán térdre akartak borulni előtte, hogy benne könyörületet ébresszenek; de az őrök megakadályozták, a királyné gőgösen és fenségesen vonult tovább, meg se hallgatva jaj szavukat.
Délután újabb tanácsülés volt; s azon elhatározták, hogy a királyi tekintélyt fenntartják; következésképp a parlament másnapra, 12-re összehívatott.
E napon, melynek estjén új történetünk kezdődik, az akkor tízéves király, bárányhimlőből lábadozva, azzal a magyarázattal, hogy gyógyulásáért hálát adandó, a Notre-Dame-ba megy, mozgósította gárdistáit, svájciait és testőreit, felállította őket a Palais-Royal körül, a rakparton s az Új Hídon, s a mise meghallgatása után átment a parlamentbe, hol rögtönzött trónjáról nemcsak hogy fenntartotta régebbi rendeleteit, hanem öt-hat újabbal is megtoldotta, Retz bíboros szerint károsabbnál károsabbakkal; oly mértékben, hogy az első elnök, ki, amint láttuk, az előző napon még az udvar pártján volt, most igen bátran tiltakozott az eljárás ellen, hogy a királyt a parlamentbe hozzák, így ellenőrzendő és befolyásolandó a szavazás szabadságát.
De az új adók ellen a leghevesebben mégis Blancmesnil elnök és Broussel(10) tanácsos tiltakozott.
A rendeleteket kiadva, a király visszatért a Palais-Royalba. Nagy sokaság lepte el útvonalát, tudván, hogy a parlamenttől jön, azt azonban nem, hogy a népnek igazságot szolgáltatni, vagy a népet még jobban elnyomni ment-e oda, egyetlen örömkiáltás sem hangzott amerre elhaladt, hogy gyógyulását üdvözöljék. Sőt, az arcok egytől egyig zordonak s nyugtalanok voltak, némelyek éppenséggel fenyegetők.
A király hazatért ugyan, de a csapatok helyükön maradtak: félő volt, hogy zendülés tör ki, ha a parlamenti ülés eredményét megtudják; s valóban, alighogy híre terjedt az utcákon, hogy a király az adókat nemhogy csökkentette volna, de még emelte is: csoportok verődtek össze, s hatalmas ordítások visszhangoztak: „Le Mazarinnal! Éljen Broussel! Éljen Blancmesnil!” – mert a nép megtudta, hogy Broussel és Blancmesnil az érdekében szólalt fel; s bár ékesszólásuk hasztalan volt, azért nem kevésbé esett jól nekik.
Ezeket a csoportokat persze szét akarták oszlatni, s a kiáltozást el akarták némítani, de ahogyan ilyenkor történni szokott, a csoportok egyre növekedtek, s a kiáltozások megkétszereződtek. A királyi gárdisták s a svájciak éppen megkapták a parancsot, nemcsak arra, hogy tartsanak ki a helyükön, hanem indítsanak őrjáratokat is a Saint-Denis s a Saint-Martin utcába, hol különösen nagyszámú s izgatott csoportok mutatkoztak, mikor a Palais-Royalban bejelentették a polgármestert.
Azonnal bevezették; azért jött, hogy megmondja: ha ezeket a fenyegető csapatmozdulatokat tüstént vissza nem vonják, két órán belül egész Párizs fegyvert ragad.
Javában tanakodtak, mitévők legyenek, mikor Comminges gárdahadnagy megtépázva, vérző arccal beállított. A királyné, ahogy megpillantotta, ijedtében felsikoltott, s megkérdezte, mi történt.
Az történt, hogy a gárdisták láttán, ahogyan a polgármester jósolta, a lelkek végképp nekikeseredtek. Megrohanták a tornyokat, s a harangokat félreverték. Comminges jól tartotta magát, elfogott egy embert, ki az egyik főkolomposnak látszott, s megparancsolta, hogy elrettentő például akasszák fel a Trahoir keresztjére.(11) Ehhez képest a katonák, a parancsot végrehajtandó, elvonszolták. A vásárcsarnoknál azonban kőzápor fogadta őket, s alabárdcsapások; a lázadónak e csetepatéban sikerült megszöknie a Lombardok utcáján át, s beugrott egy házba, melynek kapuját tüstént betörték.
Ez az erőszak hasztalan volt, a bűnösre nem tudtak ráakadni. Comminges őrséget hagyott az utcában, s csapata többi részével visszatért a Palais-Royalba, hogy a királynénak beszámoljon a történtekről. Egész úton fenyegető és becsmérlő kiáltások kisérték, több emberét dárda- és alabárddöfés érte, őt magát is egy kődobás, hogy felhasadt a szemöldöke.
Comminges beszámolója alátámasztotta a polgármester véleményét, komoly lázadással nem állt módjukban szembeszállni; a bíboros szétkürtöltette Párizs-szerte, hogy a csapatok a rakparton s az Új Hídon csak a szertartás miatt sorakoztak fel, s hamarosan visszatérnek onnan. Valóban, délután négy óra tájt mind a PalaisRoyal köré húzódtak; a Sergents sorompóhoz őrséget állítottak, fcgy másikat a Quinze-Vingts-hez, s végül egy harmadikat is, a Saint Roch dombra. Az udvarokat s a földszintet svájciakkal és testőrökkel szállatták meg, és vártak.
Így álltak tehát a dolgok, midőn olvasóinkat Mazarin bíboros dolgozószobájába vezettük, mely Richelieu bíborosé volt azelőtt. Láttuk, milyen lelkiállapotban figyelte a nép moraját, mely fülébe hatolt, s a puskalövések szobájában visszhangzó dördüléseit.
Hirtelen felkapta a fejét, s félig ráncolt szemöldökkel, mint aki végre határozott, rámeredt a hatalmas ingaórára, mely hamarosan tízet ütött, majd felkapott egy aranysípot az asztaláról, s kettőt füttyentett.
A faliszőnyegek mögé rejtett ajtó kinyílt, s egy fekete ruhás ember közelgett feléje halkan, majd a karosszék mögött megállt.
– Bernouin – mondta a bíboros, s még csak hátra se fordult, mert a két füttyentésre, tudta, csak a komornyikja jöhet –, miféle testőrök szolgálnak a palotában?
– A fekete testőrök, kegyelmes uram.
– Melyik század?
– Tréville százada.
– Van-e itt az előszobában valamiféle tiszt a századból?
– D'Artagnan hadnagy.
– Megbízható, remélem?
– Az, kegyelmes uram.
– Hozzon nekem egy testőrruhát, és segítsen átöltözni!
A lakáj éppoly halkan, ahogyan jött, kiment, s egy pillanat múlva visszatért a kért ruhával.
A bíboros ekkor, némán s tűnődőn, elkezdett kivetkőzni a főpapi ünneplőből, s katonazubbonyba bújt, melyet bizonyos könnyedséggel viselt, hála régi itáliai hadjáratainak; majd, midőn teljesen átöltözött, így szólt:
– Menjen, s hozza ide D'Artagnan urat.
S a lakáj most már a középső ajtón ment ki, éppoly halkan osonva, mondhatni, mint valami árnyék.
A bíboros, egyedül maradva, bizonyos elégedettséggel nézte meg magát a tükörben; még fiatal volt, alig negyvenhat éves, termete elegáns, s a közepesnél valamivel magasabb; arcszíne élénk, tetszetős, szeme csupa tűz, orra nagy s mégis eléggé arányos, homloka széles és parancsoló, barna haja egy kissé göndör, szakálla hajánál sötétebb s mindig gondosan bodorított, ami csinos külsőt kölcsönzött neki. Ekkor felcsatolta vállszíját, gyönyörködve nézte meg a kezét, mert szép keze volt, s nagy gondot fordított rá, majd a hatalmas szarvasbőr kesztyűt – mely az egyenruhához tartozott, s már felhúzta volt – levetvén, egyszerű selyemkesztyűt húzott fel. Ebben a pillanatban nyílt az ajtó.
– D'Artagnan úr – mondta a komornyik. Belépett egy tiszt.
Harminckilenc-negyven év körüli férfiú volt, alacsony, sovány, de mokány termetű; szeme élénk és értelmes, szakálla fekete, s haja deresedő, mint általában azoké, akik az életet túl jónak vagy túl rossznak találták, kivált ha sötétbarnák.
D'Artagnan egyet-kettőt lépett a szobában, ráismert, mivel járt benne egyszer Richelieu idejében, s látván, hogy egy századabeli testőrön kívül senki sincs odabent, megállt, szemügyre vette a testőrt, s ruhája alatt az első pillantásra felismerte a bíborost.
Megállt, tiszteletadó, de méltóságteljes magatartásban, mint ahogy rangos emberhez illik, kinek többször volt alkalma életében nagyurakkal érintkezni.
A bíboros rászegezte inkább ravasz, mint átható tekintetét, figyelmesen vizsgálta, majd néhány pillanatnyi hallgatás után megkérdezte:
– D'Artagnan úr?
– Én vagyok, kegyelmes uram – felelte a tiszt.
A bíboros még nézte egy pillanatig ezt az értelmes főt, ezt az arcot, melynek rendkívüli mozgékonyságát esztendők és tapasztalatok merevítették; D'Artagnan azonban olyan ember módján állta ezt a vizsgálatot, kit valaha egészen másként tűző szemsugarak bámultak, mint aminők most igyekeztek a veséjébe látni.
– Uram – mondta a-bíboros –, most velem fog jönni, vagy inkább én megyek magával.
– Parancsára, kegyelmes uram – mondta D'Artagnan.
– Személyesen akarom meglátogatni a Palais-Royalt körülvevő őrsöket; gondolja, van valami veszély?
– Veszély, kegyelmes uram? – kérdezte D'Artagnan csodálkozva. – Miféle volna?
– Azt mondják, a nép teljes forrongásban.
– A királyi testőrök uniformisát nagyon tisztelik, kegyelmes uram, s ha nem tisztelnék, én negyedmagammal száz ilyen bugrist meg bírnék szalasztani!
– Mégis, láthatta, Comminges-zsal mi történt?!
– Comminges úr a gárdistáknál szolgál, nem a testőröknél – felelte D'Artagnan.
– Ami azt jelenti – kérdezte a bíboros mosolyogva –, hogy a testőrök jobb katonák, mint a gárdisták?
– Mindenki büszke a maga uniformisára, kegyelmes uram.
– Kivéve engem, uram – jegyezte meg a bíboros tréfásan –, mert hisz láthatja, hogy a magamét a magukéra cserélem!
– Ugyan, kegyelmes uram, ez csak szerénység – mondta D'Artagnan. – Ami engem illet, kijelentem, hogy ha az eminenciádét viselhetném, beérném vele, s ha kell, megfogadnám, hogy soha mást fel nem veszek!
– Csakhogy a ma esti kiruccanáshoz talán nem lett volna elég biztonságos. Bernouin, a kalapomat!
A komornyik széles karimájú testőrkalappal jött vissza-, A bíboros legényesen a fejébe nyomta, majd ismét D'Artagnanhoz fordult:
– Felnyergelt ló, ugyebár, mindig van az istállóban?
– Van, kegyelmes uram.
– Nos hát induljunk!
– Hány embert akar, kegyelmes uram?
– Azt mondta, négy emberrel száz bugris megfutamítására vállalkozik; mivelhogy kétszázzal is szembekerülhetünk, hozzon nyolcat.
– Ahogy eminenciád parancsolja.
– Maga után megyek; vagy jobb lesz – torpant meg a bíboros –, ha erre megyünk ki. Világítson nekünk, Bernouin.
A komornyik fogott egy gyertyát, a bíboros felkapott egy kicsi, lyukas kulcsot az íróasztaláról, s a titkos lépcső ajtaját kinyitván, néhány pillanat, s lent voltak a Palais-Royal udvarán.

2.
Éjjeli őrjárat

A kis csoport tíz perccel ezután kilépett a Bons-Enfants utcára(12), a színház mögött, melyet a Mirame előadására Richelieu építtetett; benne Mazarin, a muzsikát az irodalomnál jobban kedvelvén, nemrégiben játszatta az első operát Franciaországban.(13)
A város nagy nyugtalanság képét mutatta; az utcákon hatalmas csoportok jöttek-mentek, s bármit mondott is D'Artagnan, a katonákat fenyegető csúfondárossággal bámulták meg útjukban, ami arra vallott, hogy a polgárok megszokott jámborságukat harciasabb indulatokra cserélték. Időről időre lárma, kiabálás hallatszott a Vásárcsarnok felől. A Saint-Denis utcában puskák ropogtak, s némelykor hirtelen, azt se tudták, miért, kongani kezdett egy-egy, a népszeszély megszólaltatta harang.
D'Artagnan olyan ember módjára folytatta útját, aki az effajta bohóságokat fel se veszi. Ha valami csoport az utca közepén ácsorgott, figyelmeztetés nélkül nekik rúgtatott, s azok, lázadók vagy sem, mintha tudták volna, kivel van dolguk, szétváltak, utat nyitottak az őrjárat előtt. A bíboros irigyelte ezt a higgadtságot, s a veszélyhez szokottságnak tulajdonította; de azért nem kevésbé csodálta a tisztet, kinek ez idő szerint rendelkezése alá helyezte magát, azzal a tisztelettel, mellyel az óvatosság adózik a könnyelmű bátorságnak.
Mikor a Sergents sorompó őrségéhez értek, az őrszem „Állj, ki vagy!” kiáltására D'Artagnan felelt, s miután megkérdezte a bíborostól a jelszót, előrelépett. Louis és Rocroi volt a jelszó.
Jelszót váltottak, majd D'Artagnan megkérdezte, nem Comminges-e az őrség parancsnoka. Az őr rámutatott egy tisztre, ki állva s kezét a ló nyakán tartva beszélgetett nyeregben ülő társával; ő volt az, akit D'Artagnan keresett.
– Itt van Comminges úr – mondta D'Artagnan a bíboroshoz visszatérve.
A bíboros hozzájuk rúgtatott, D'Artagnan tapintatból hátrahúzódott; de arról, ahogyan a földön álló s a lovon ülő tiszt kalapot emelt, látta, hogy felismerték őeminenciáját.
– Bravó, Guitaut(14) – mondta a bíboros a lovon ülőnek –, látom, hogy hatvannégy éves fejével még mindig a régi, rugalmas és szolgálatkész. Mit mondott itt ennek az ifjúnak?
– Azt, kegyelmes uram – mondta Guitaut –, hogy furcsa korszakban élünk, s hogy ez a mai nap módfelett hasonlít a Liga ama napjához, melyről annyit beszéltek ifjúkoromban. Tudja, hogy nem kevesebbről volt szó a Saint-Denis s a Saint-Martin utcában, mint hogy barikádot állítsanak?
– S erre Comminges mit válaszolt, kedves Guitaut uram?
– Kegyelmes uram – felelt meg Comminges –, azt feleltem, hogy az új Liga megteremtéséhez csak egy, méghozzá lényeges kellék hiányzik nekik, s ez egy másik Guise herceg(15) ; egyébkent sem csinálja az ember kétszer ugyanazt a dolgot.
– Azt nem, de Fronde-ot(16) igen, amint nevezik – jegyezte meg Guitaut.
– Micsoda is az a Fronde? – kérdezte Mazarin.
– Kegyelmes uram, így nevezik ők a pártjukat.
– S honnan származik ez az elnevezés?
– Azt hiszem, Bachaumont tanácsos mondta a Palais-ban néhány nappal ezelőtt, hogy a zavargók általában az olyan iskolás gyermekekhez hasonlítanak, kik a párizsi várárkokban parittyáznak, s ha megpillantják a csendbiztost, szétszaladnak, aztán mihelyt elment, újra összegyűrnek. Nos, ők pedig röptiben kapták el a szót, ahogy a „koldusok”(17) annak idején Brüsszelben, s elnevezték magukat parittyásoknak. Ma és tegnap már minden a Fronde-é volt, a kenyér, a kalap, a kesztyű, a karmantyú, a legyező; figyelje csak!
Csakugyan, e pillanatban kinyílt egy ablak; megjelent benne egy ember, s énekelni kezdte:

Ma reggel újra
zúg a fronde-i szél;
Mazarin úrra
ezt-azt döngicsél.
Ma reggel újra
zúg a fronde-i szél.

– A pimasz! – dörmögte Guitaut.
– Kegyelmes uram – szólt Comminges, aki sebe miatt keserves kedvében volt, s szemét-szemért, bosszúra vágyott –, akarja, hogy golyót eresszek abba a fickóba, s egyszer s mindenkorra elvegyem a kedvét ily hamis énekléstől?
S már nyúlt is nagybátyja nyeregkápájához.
– Nehogy, nehogy! – kiáltotta Mazarin. – Diavolo! Mindent elrontana, kedves barátom. Ellenkezőleg: a dolgok pompásan alakulnak. Úgy ismerem a maguk franciáit, mintha egytől egyig én alkottam volna őket; énekelnek, fizetni fognak. A Liga idején, melyről Guitaut az imént beszélt, csak a misén énekeltek, rosszul is ment minden. Jöszte, Guitaut, hadd nézzük meg, a Quinze-Vingts-nél is oly éberen őrködnek-e, mint a Sergents sorompónál?
És Comminges-tól egy intéssel búcsúzva, ismét csatlakozott D'Artagnanhoz, ki kis csapata élére állt, mögötte közvetlenül a bíboros és Guitaut, s nyomukban a kiséret többi tagjai.
– Persze, persze – suttogta Comminges, a távolodó bíborosra nézve –, elfeledtem, hogy neki csak az a fontos, hogy fizessenek, semmi más.
Befordultak a Saint-Honoré utcába, egyik csoportot a másik után hárítván el útjukból; ezekben a csoportokban egyébről sem beszéltek, mint az új rendeletről; vádolták az ifjú királyt, mert tudtán kívül így megnyomorítja népét; mindent Mazarin bűnéül róttak fel; hangoztatták, hogy Orléans hercegéhez s a Hercegúrhoz folyamodnak; Blancmesnilt és Brousselt magasztalták.
D'Artagnan oly gondtalanul haladt e csoportok között, mintha lovával együtt vasból lett volna; Mazarin és Guitaut halkan, suttogva beszélgetett; a testőrök, kik végül felismerték a bíborost, némán léptettek a nyomukban.
A Saint-Thomas-du-Louvre utcához érve, ahol a Quinze-Vingts őrhely volt, Guitaut odaszólította egy alantasát jelentésre.
– Nos? – kérdezte Guitaut.
– Kapitány uram – mondta a tiszt –, e környéken minden rendben, hacsak ott nem történik valami, gondolom, ama palotában!
S egy nagyszerű palotára mutatott, mely addig a térig terjedt, hol később a Vaudeville(18) épült.
– Ebben a palotában? – csodálkozott Guitaut. – De hisz ez a Rambouillet-palota!(19)
– Azt nem tudom, miféle palota – folytatta a tiszt –, de annyi szent, hogy számtalan sötét alakot láttam oda bemenni!
– Az ám – fakadt hahotára Guitaut –, hiszen azok költők!
– Ejnye, Guitaut – mondta Mazarin –, nagyon kérlek, ne beszélj ilyen tiszteletlenül ezekről az urakról! Nem tudod, hogy magam is költő voltam ifjúkoromban, s Benserade módján írogattam verseket?
– A kegyelmes úr?
– Én bizony! Mondjak el vagy egyet?
– Nekem ugyan mondhat, kegyelmes uram! Nem értek olaszul.
– De franciául értesz, nemde, kedves és derék Guitaut-m – folytatta Mazarin, s kezét barátságosan a vállára tette –, s akármilyen parancsot kapnál e nyelven, végrehajtanád?
– Kétségkívül, kegyelmes uram, ahogyan eddig is tettem, feltéve, ha a királynétól kapom!
– Persze, persze! – mondta Mazarin, ajkát beszíva. – Tudom, hogy a legáldozatosabb híve vagy.
– Több mint húsz esztendeje vagyok gárdistáinak kapitánya.
– Indulás, D'Artagnan úr – fordult D'Artagnanhoz a bíboros –, minden rendben van ezen a tájon.
D'Artagnan szó nélkül elfoglalta helyét a csapat élén, az öreg katonákra jellemző néma engedelmességgel.
A Saint-Roch domb felé vette útját, a harmadik őrhelyhez, a Richelieu utcán s a Villedo utcán áthaladva. Ez volt a legmagánosabbik, mert majdnem a sáncoknál feküdt, s a város gyéren lakott volt errefelé.
– Kicsoda az őrség parancsnoka?
– Villequier – felelte Guitaut.
– Az ördögbe! – mondta Mazarin. – Beszélj vele magad; tudod, összezördültünk, mióta te kaptál megbízatást Beaufort herceg elfogására; mint királyi gárdakapitány, úgy ítélte, ez a megtiszteltetés őt illeti.
– Jól tudom, s százszor mondottam neki, hogy nincs igaza, a király nem adhatott neki ilyen megbízatást, lévén a király akkor alig négyesztendős.
– Igen, de én adhattam volna neki, Guitaut, csak jobbnak láttam neked adni.
Guitaut mit sem válaszolt, előreléptetett, s az őrszemnek megmondván kicsoda, hívatta Villequier-t. Villequier előjött.
– Nocsak, maga az, Guitaut! – mondta szokása szerint morcosan. – Mi az ördögöt keres itt?
– Jöttem megkérdezni, van-e valami újság errefelé?
– Ugyan mi volna? „Éljen a király”, kiáltozzák, meg: „Le Mazarinnal.” Ez igazán nem újság; egy idő óta megszoktuk az efféle kiáltozásokat.
– És velük fújják? – kérdezte nevetve Guitaut.
– Becsületemre, néha nagy kedvem volna! Nézetem szerint igazuk van, Guitaut. Szívesen odaadnám ötévi fizetésemet, ha öt évvel idősebb volna a király!
– Igazán, és mi történnék, ha a király öt évvel idősebb volna?
– Mihelyt nagykorú volna, maga adná ki rendeleteit, s az ember szívesebben engedelmeskednék IV. Henrik unokájának, mint Pietro Mazarini fiának. A királyért, az ördögit neki, szívesen adnám az életem, de ha Mazarinért öletném meg magam, mint ahogy ez majdnem megesett ma a maga unokaöccsével, nincs az a paradicsom, mely, bármily jó helyre kerülnék is benne, valaha is megvigasztalna érte!
– Jól van, jól van, Villequier uram – mondta Mazarin. – Legyen nyugodt, hűségéről beszámolok a királynak!
Aztán a kíséretéhez fordult.
– Menjünk, uraim, minden rendben van, menjünk haza.
– No nézd csak – mondta Villequier –, Mazarin volt itt! Annál jobb! Már régóta szemébe akarom mondani, mit gondolok róla; maga alkalmat adott rá, Guitaut; s ha talán nem is a legjobb szándék vezette, hálás köszönet érte.
Sarkon fordult és visszatért az őrséghez, közben egy Frondedalt fütyörészve.
Mazarin azonban töprengve ügetett hazafelé; amit egymás után Comminges-tól, Guitaut-tól és Villequier-től hallott, megerősítette abban a gyanújában, hogy súlyos zavargások esetén csak a királyné volna vele, s még a királyné is annyiszor cserbenhagyta barátait, hogy támogatása, bármily óvintézkedéseket tett is Mazarin, vajmi bizonytalannak és kétesnek tűnt fel olykor előtte.
Végig az éjjeli őrjárat alatt, vagyis körülbelül egy órán át, a bíboros, míg felváltva Comminges-t, Guitaut-t és Villequier-t fürkészte, egy embert figyelt. Ez az ember, ki a nép fenyegető viselkedésére rá se hederített, s arca Mazarin csípős megjegyzéseire éppúgy nem fintorodott el, mint az őt csipdesőkre, ez az ember különös lénynek s az olyanfajta eseményekben jártas egyéniségnek tetszett, melyek most voltak alakulóban.
A D'Artagnan név különben sem volt egészen ismeretlen előtte, s noha ő maga csak 1634 vagy 1635 körül jött Franciaországba, vagyis hét-nyolc évvel az előző történetben elbeszélt események után, úgy rémlett a bíborosnak, hallotta emlegetni e nevet, mint olyan emberét, aki magát, már nem jutott eszébe, milyen körülmények között, a bátorság, ügyesség s önfeláldozás mintaképeként tüntette ki.
Ez a gondolat annyira izgatta, hogy elhatározta, tüstént a végére jár; de a D'Artagnanról kívánt felvilágosítást természetesen éppen D'Artagnantól nem kérhette. A testőr egy-két szavából tudta már, hogy gascogne-i; s az olaszok és a gascogne-iak túl jól ismerik egymást, s túlságosan hasonlítanak, semhogy megbíznának abban, amit magukról mondhatnak. Éppen ezért, a Palais-Royalt övező kert falához érkezve, a bíboros kopogtatott egy kiskapun, azon a tájon, ahol ma a Foy kávéház található, s megköszönve D'Artagnannak szolgálatát, megkérte, várakozzék az udvarban, majd intett Guitautnak, hogy kövesse. Leszálltak a lóról, a kantárszárat a kaput nyitó lakáj kezébe adták, s eltűntek a kertben.
– Kedves Guitaut – szólalt meg a bíboros, kezét az öreg gárdakapitány karjára téve –, azt mondta az imént, ugyebár, hogy idestova húsz éve áll a királyné szolgálatában?
– S ez így is igaz – felelte Guitaut.
– Kedves Guitaut – folytatta a bíboros –, észrevettem, hogy elvitathatatlan bátorságán s kétségbevonhatatlan hűségén kívül csodálatos emlékezőtehetséggel is megáldatott!
– Észrevette, kegyelmes uram? Az ördögbe, annál rosszabb rám nézve! – mondta a gárdakapitány.
– Hogyhogy?
– Mert, gondolom, az udvaronc egyik legelső erénye, hogy felejteni tudjon.
– De hát maga nem udvaronc, Guitaut, hanem derék katona, az olyan kapitányok fajtájából, amilyenek már kevesen élnek, IV. Henrik idejéből, s nemsokára, sajnos, egy sem marad belőlük.
– Ejnye, kegyelmes uram! Azért hívott magával, hogy horoszkópot mondjon nekem?
– Nem – mondta nevetve Mazarin –, azért hívtam, hogy megkérdezzem: megfigyelte-e a mi testőrhadnagyunkat?
– D'Artagnan urat? -Őt.
– Nem kellett megfigyelnem, kegyelmes uram, már régóta ismerem.
– Akkor mondja meg, miféle ember?
– Hát – mondta Guitaut, akit a kérdés meglepett – igazi gascogne-i.
– Igen, ezt tudom, de azt kérdezem, olyan ember-e, akiben megbízhatunk?
– Tréville úr nagyon becsüli, s Tréville úr, amint tudni méltóztatik, a királyné legjobb hívei közül való.
– Azt szeretném tudni, olyan ember-e, aki megállta már a próbát?
– Ha úgy érti, hogy mint bátor katona, azt hiszem, igennel válaszolhatok. La Rochelle ostrománál, a Suze-szorosnál és Perpignanban, úgy hallottam, nemcsak a kötelességét teljesítette.
– Igen, igen, de maga tudja, Guitaut, hogy nekünk, szegény minisztereknek, néha más emberekre is szükségünk van, nemcsak bátrakra. Szükségünk van ügyes emberekre is. Vajon nem keveredett-e bele D'Artagnan úr a bíboros idejében valami cselszövénybe, melyből, a szóbeszéd szerint, igen ügyesen vágta volt ki magát?
– Kegyelmes uram – mondta Guitaut, ki jól látta, hogy a bíboros szóra akarja bírni –, erre vonatkozóan kénytelen vagyok azt felelni eminenciádnak, hogy magam is csak annyit tudok róla, amennyit a szóbeszéd elárul. A magam részéről soha semmiféle cselszövénybe nem keveredtem bele, s ha olykor hallottam is egyet-mást mások cselszövényeiről, kegyelmes uram nem helytelenítheti, ha némely titkát megőrzőm azoknak, akik rám bízták.
Mazarin a fejét csóválta.
– Hej – sóhajtott –, pedig szavamra, vannak olyan boldog miniszterek, kik mindent megtudnak, amit akarnak!
– Kegyelmes uram – mondta Guitaut –, ez azért van, mert nem mérnek mindenkit azonos mértékkel, háború dolgában katonaemberhez fordulnak, s cselszövény dolgában cselszövőkhöz. Forduljon csak ama korszak valamelyik cselszövőjéhez, attól majd mindent megtud, amire kíváncsi, természetesen, ha megfizeti.
– Hej, a keservit! – mondta Mazarin bizonyos fintor kíséretében, mely mindig megjelent az arcán, valahányszor oly értelemben érintettek előtte pénzkérdést, mint most Guitaut –, megfizetem hát, ha más módon nem megy.
– Komolyan akarja eminenciád, hogy megnevezzek valakit, ki e korszak minden ármányában benne volt?
– Per Bacco!(20) – vágta rá Mazarin, mert kezdte türelmét veszteni – már egy órája, hogy erre kérem, maga vasfejű!
– Nohát, tudok egy embert, akiért felelek e tekintetben, ha akar beszélni egyáltalán.
– Csak bízza rám!
– Jaj, kegyelmes uram, nem mindig könnyű dolog kiszedni az emberekből, amit nem akarnak elmondani!
– Ugyan! Türelemmel elérhető. Nos, ki ez az ember?
– Rochefort gróf.
– Rochefort gróf!
– De sajnos, eltűnt vagy négy-öt esztendeje, s nem tudom, mi lett vele.
– De én tudom, Guitaut – mondta Mazarin.
– Akkor hát miért panaszkodott az imént eminenciád, hogy semmit sem tud?
– S azt hiszi, hogy Rochefort...
– A bíboros rossz szelleme volt, kegyelmes uram; de figyelmeztetem, hogy nagy ára lesz! Richelieu bőkezű volt kreatúráihoz.
– Igen, igaz, Guitaut, nagy ember volt – mondta Mazarin –, de megvolt ez a hibája. Köszönöm, Guitaut, s élni fogok jó tanácsával még ma este!
S minthogy a két társalgó férfi közben a Palais-Royal udvarába ért, Mazarin egy intéssel elbúcsúzott Guitaut-tól; s megpillantván egy fel s alá járkáló testőrtisztet, feléje indult.
D'Artagnan volt; várta a bíboros hazaérkezését, ahogyan a parancsa szólt.
– Jöjjön, D'Artagnan úr – mondta Mazarin a legfuvolázóbb hangján –, valami utasításom lesz magának.
D'Artagnan meghajolt, követte a bíborost a titkos lépcsőn át, s egy pillanat múlva újra a dolgozószobában állt, ahonnan elindultak. A bíboros egy ív papírt tett maga elé, s néhány sort firkantott rá.
D'Artagnan szenvtelenül, türelmetlenség s kíváncsiság nélkül állt és várt: rugóra járó, vagy inkább engedelmeskedő katonagéppé vált az idők folyamán.
A bíboros összehajtogatta a levelet, s rátette pecsétjét.
– D'Artagnan úr – mondta –, vigye el ezt a levelet a Bastille-ba, s hozza ide azt a személyt, akiről szó van benne; menjen hintóval, kísérettel, s a fogolyra gondosan vigyázzon!
D'Artagnan átvette a levelet, kezét a kalapja széléhez emelte, sarkon fordult, hogy a legügyesebb kiképző őrmester se jobban, kiment, s egypár pillanat múlva hallani lehetett rövid, kopogó parancsait:
– Négy embert kíséretnek, egy hintót, a lovamat!
Öt perc múlva felhallatszott a kocsikerekek dübörgése s a lópatkók dobogása az udvar kövezetén.

3.
Két régi ellenfél

D'Artagnan fél kilenc tájt érkezett a Bastille elé. Bejelentette magát a kormányzónak, s ez, mihelyt megtudta, hogy a miniszter parancsát hozza, egészen a folyosóig sietett eléje.
A Bastille kormányzója akkor Tremblay úr volt, a híres Joseph kapucinus barát, Richelieu Szürke Eminenciásnak nevezett iszonyú kegyence fivére.
Mikor Bassompierre marsall a Bastille-ban raboskodott, hol, mellesleg, legalább tizenkét évet töltött, s rabtársai szabadságról álmodozva azt mondogatták egymásnak: én ekkor meg ekkor kerülök ki, én ekkor meg ekkor, Bassompierre így szólt: én pedig, uraim, akkor, amikor Tremblay úr! Amivel azt akarta mondani, hogy a bíboros halálával Tremblay feltétlenül elveszti a Bastille-beli állást, Bassompierre pedig visszanyeri a magáét az udvarnál.
Jóslása teljesült is, csak egy kissé másként, ahogyan Bassompierre elképzelte, mert a bíboros meghalt ugyan, de a dolgok, minden várakozás ellenére, ugyanúgy folytak tovább; Tremblay úr nem került ki, s Bassompierre is csak nagy nehezen.
Tremblay úr tehát még a Bastille kormányzója volt, mikor D'Artagnan, a miniszter parancsát végrehajtandó, jelentkezett ottan; a legnagyobb udvariassággal fogadta, s mivel éppen asztalhoz készült, meghívta D'Artagnant, hogy vacsorázzék vele.
– Nagy örömömre szolgálna – mondta D'Artagnan –, de ha nem tévedek, a borítékon nagyon sürgős olvasható!
– Csakugyan – mondta Tremblay úr. – Hé, várnagy! Hozassa be a 256-ost!
Aki a Bastille-ba került, megszűnt ember lenni, szám lett belőle.
D'Artagnant a kulcscsörgés hallatára kirázta a hideg, maradt lóháton, mi hajlandóságot sem érzett leszállni, s elnézte a rácsokat, a megerősített ablakokat, melyeket eddig csak a vársánc túlsó feléről látott, s oly nagy félelmet keltettek benne húsz évvel ezelőtt.
Csengőszó zendült.
– Itt hagyom – mondta Tremblay úr –, hívnak, hogy a rab obsitját aláírjam. A viszontlátásra, D'Artagnan úr!
„Az ördög szánkázzék a hátamon, ha viszonzom a kívánságodat! – gondolta D'Artagnan, s a legnyájasabb mosollyal kísérte átkát. Öt perc elég ebben az udvarban, hogy belebetegedjem. Bizony mondom, szívesebben halok meg szalmavackon, ami vár is rám alkalmasint, mint hogy tízezer frank életjáradék reményében a Bastille kormányzója legyek!”
Alighogy e monológot befejezte, megjelent a fogoly. Rápillantva D'Artagnan összerezzent meglepetésében, de nyomban úrrá is lett érzelmein. A rab úgy szállt be a kocsiba, mintha D'Artagnant nem ismerte volna meg.
– Uraim – mondta D'Artagnan a négy testőrnek –, lelkemre kötötték, hogy a fogolyra a lehető legjobban vigyázzunk; nos, hogy a hintónak nincsenek záros ajtajai, beszállok melléje. Lillebonne úr, szíveskedjék a lovamat vezetékre venni.
– Készségesen, hadnagy úr – felelte a megszólított.
D'Artagnan leszállt a lováról, a kantárt a testőr kezébe adta, beszállt a hintóba, a fogoly mellé telepedett, s a legszenvtelenebb hangon, melyen a legkisebb megindultságot sem lehetett észrevenni, kiszólt:
– A Palais-Royalba, de ügetésben!
A hintó rögtön elindult, s D'Artagnan a kapuboltozatban uralkodó sötétséget kihasználva, a fogoly nyakába borult.
– Rochefort! – kiáltotta. – Maga! Csakugyan maga! Nem tévedek?
– D'Artagnan! – kiáltott fel most már Rochefort is, meglepetésében.
– Jaj, szegény barátom! – folytatta D'Artagnan. – Hogy négy-öt éve sehol se láttam, holtnak hittem.
– Higgye el – mondta Rochefort –, nincs valami nagy különbség a halott s az eltemetett között; márpedig engem eltemettek, vagy majdnem el...
– S milyen bűnért került a Bastille-ba?
– Akarja, hogy megmondjam az igazat?
– Akarom.
– Nos hát, fogalmam sincs róla.
– Bizalmatlan irányomban, Rochefort?
– Nem én, nemesi becsületemre, nem! De lehetetlenség, hogy azért kerültem volna be, amivel vádolnak.
– Mivel vádolják?
– Éjszakai rablással.
– Maga mint éjszakai rabló! Rochefort, tréfál?
– Értem. Ugye, ez magyarázatra szorul?
– Mi tagadás.
– Nos hát, így történt: egy este Reinard-nál szórakoztunk a Tuilériákban, s a dáridóból jövet D'Harcourt herceggel, Fontrailles-jal, De Rieux-vel s másokkal, D'Harcourt herceg indítványára elmentünk az Új Hídra kabátokat lehúzogatni; ezt a szórakozást, amint tudja, az orléans-i herceg tette nagy divattá.
– Bolond volt, Rochefort? A maga korában!
– Nem, csak részeg; de így is, hogy e mulatságot középszerűnek tartottam, De Rieux lovagnak azt javasoltam, legyünk nézők szereplők helyett, s hogy a mutatványt az első páholyból lássuk, másszunk fel a bronz lóra(21). A gondolatot tett követte! Hála a sarkantyúnak, mely vaskampóul szolgált, egy pillanat alatt a ló hátán voltunk; pompásan ültünk, pazarul láttunk. Már négy vagy öt kabátot leszedtek páratlan ügyességgel, s anélkül, hogy a kárvallottak mukkanni mertek volna, mikor nem tudom melyik, a többinél kevésbé béketűrő hülye, kiáltozni talált: „őrség!”, s nyakunkra hozott egy őrjáratot. D'Harcourt herceg, Fontrailles s a többiek menekülnek; De Rieux is szeretne. Én tartóztatom, mondván, hogy onnan, ahol vagyunk, nem szednek le bennünket. Nem hallgat rám, lábát a sarkantyúra illeszti, hogy leszálljon, a sarkantyú eltörik, ő lezuhan, lábát töri, s nemhogy hallgatna, de mint akit nyúznak, üvölteni kezd. Most már én is ugrani akarok, de késő: az őrség karjaiba esem, mindjárt a Chatelet-ba visznek, ott elalszom, mint a bunda, abban a hitben, hogy másnap kieresztenek. De a másnap eltelik, el a következő nap is, el egy hét; írok a bíborosnak. Még aznap értem jönnek, s a Bastille-ba visznek. Öt éve vagyok ott. Nos, maga elhiszi, hogy azért, mert elkövettem a szentségtörést, hogy felmásztam a ló hátára, IV. Henrik mögé?
– Nem, nem, igaza van, kedves Rochefort, ezért nem lehetett, de talán hamarosan megtudja, miért.
– Persze, persze! Csak most jut eszembe megkérdeznem: hova visz?
– A bíboroshoz.
– Mit akar tőlem?
– Sejtelmem sincs róla, hiszen még azt sem tudtam, hogy magáért megyek.
– Lehetetlen! Maga, aki egyik kegyence!
– Kegyenc, én? – csodálkozott D'Artagnan. – Jaj, szegény Rochefort, hisz most még inkább gascogne-i apród vagyok, mint amikor Meung-ben először találkoztunk, emlékszik, ó jaj, vagy huszonkét esztendeje!
S a mondatot hatalmas sóhajtással fejezte be.
– De hisz ezt a szakaszt maga hozta értem!
– Mert véletlenül éppen én voltam az előszobában, a bíboros úgy fordult hozzám, ahogy bárki máshoz is fordult volna; biz én még mindig csak testőrhadnagy vagyok, s ha jól számítom, már húsz esztendeje az!
– Hát ha vesszük, hogy nem esett baja, már az is valami!
– Ugyan már, milyen bajom esett volna? Ahogy az a latin vers mondja, melyet már elfelejtettem, azaz sohasem is tudtam pontosan: villám nem vág a völgybe. Én pedig völgy vagyok, kedves Rochefort, valóságos szurdok!
– Tehát Mazarin még mindig Mazarin?
– Inkább, mint valaha, kedvesem; azt mondják, egybekelt a királynéval.
– Egybekelt!
– Ha nem is a férje, feltétlenül a szeretője.
– Ellenállt Buckinghamnek, s egy Mazarinnek engedett!
– Ilyenek a nők! – bólintott rá filozofikusan D'Artagnan.
– A nők hagyján, de a királynék!
– Istenem, e tekintetben a királynék kétszeresen nők.
– Hát Beaufort: még mindig börtönben van?
– Még mindig. Miért?
– Csak azért, mert jóakaróm volt, s kihúzhatott volna a csávából.
– Lehet, hogy maga közelebb van a kiszabaduláshoz, mint ő; így maga húzza majd ki őt.
– Hát a háború?
– Meglesz.
– Spanyolországgal?
– Nem, Párizzsal.
– Hogy érti ezt?
– Hallja ezeket a puskalövéseket?
– Hallom. Nos?
– A polgárok! Most még csak játszadoznak, mielőtt igazi játékba kezdenének.
– Azt hiszi, lehet valamit kezdeni a polgárokkal?
– Hogyne, fogadkoznak, s ha volna vezérük, ki eggyé kovácsolná a különböző csoportokat...
– De keserves, hogy nem vagyok szabad!
– Ej, csak semmi kétségbeesés! Ha Mazarin előszedi, szüksége van magára; ha pedig szüksége van magára, akkor fogadja szerencsekívánataimat! Bezzeg rám senkinek sincs szüksége már jó néhány esztendeje; láthatja is, mire vittem.
– Menjen panaszra, tanácsolom!
– Rochefort, ide hallgasson. Kössünk egyezséget...
– Mire?
– Ugyebár, jó barátok vagyunk?
– Az áldóját, viselem is bizonyítékát barátságunknak: három kardvágást!...
– Nos, ha újra kegybe kerül, ne feledkezzék meg rólam.
– Szavamat adom, de viszontszolgálat fejében. /
– Rendben van, itt a kezem.
– Tehát az első kínálkozó alkalommal beszélni fog rólam.
– Én igen, hát maga?
– Én szintúgy.
– Erről jut eszembe: hát a barátai? Róluk is beszéljek?
– Miféle barátaim?
– Athos, Porthos s Aramis, hát elfelejtette őket?
– Majdnem. -Mi lett belőlük?
– Sejtelmem sincs róla.
– Csakugyan?!
– Bizony, bizony! Istenem! Tudja, hogyan váltunk el egymástól; élnek, ez minden, amit mondhatok; néhanapján hallok róluk közvetett híreket; de hogy a világ melyik pontján élnek, vigyen el az ördög, ha csak sejtem is. Nem, becsületemre! Már csak maga van barátom, Rochefort.
– S az a híres-neves... Hogy is hívták azt a legényt, akit őrmesterré tettem a piemonti ezredben?
– Planchet?
– Úgy van, ez az! Hát a híres-nevezetes Planchet-ból mi lett?
– Hát, feleségül vett egy cukrászboltot a Lombardok utcájában, mert hát a fiú mindig szerette az édességet; úgyhogy már párizsi polgár, s most éppen a lázadás tésztáját keveri, minden valószínűség szerint. Meglátja, a fickó hamarabb lesz városi tanácsúr, mint én kapitány!
– Ugyan, kedves D'Artagnan, fel a fejjel! Amikor a legalján vagyunk, akkor fordul át, s emel fel a kerék! Sorsa, talán már ma este, megváltozhatik!
– Ámen! – bólintott rá D'Artagnan, s a kocsit megállíttatta.
– Mit csinál?
– Azt, hogy mindjárt megérkezünk, s nem akarom, hogy lássanak kiszállni a hintájából; nem ismerjük egymást.
– Igaza van. Isten vele!
– A viszontlátásra; s ígéretéről ne feledkezzék!
Azzal D'Artagnan ismét lóra ült, s a kíséret élére rúgtatott.
Öt perc múlva berobogtak a Palais-Royal udvarába.
D'Artagnan a foglyot a főlépcsőn vezette fel, s átszelte vele az előcsarnokot s a folyosót. Mazarin dolgozószobája elé érve éppen be akarta jelentetni magát, mikor Rochefort kezét a vállára tette:
– D'Artagnan – mondta mosolyogva –, akarja-e, hogy bevallják valamit, ami egész úton eszemben járt, a polgárok csoportjait látván, amint át-átvágtunk rajtuk, s ők szikrázó szemmel nézték magát és négy emberét?
– Hadd halljam – felelte D'Artagnan.
– Hogy csak kiáltanom kellene, hogy miszlikbe vagdalják magát és kíséretét, s máris szabad volnék!
– S miért nem kiáltott? – kérdezte D'Artagnan.
– Ugyan már! – felelte Rochefort. – A megpecsételt barátság! Hej, ha másvalaki kísért volna, akkor, nem mondom...
D'Artagnan lehajtotta a fejét.
„Lehetséges, hogy Rochefort jobb ember lett énnálam?” – gondolta.
És bejelenttette magát a miniszterhez.
– Vezesse be Rochefort urat – szólalt meg Mazarin türelmetlen szava, mihelyt a két nevet meghallotta –, s kérje meg D'Artagnan urat, várjon; még nem végeztem vele.
És e néhány szó D'Artagnant egészen felvidította. Amint mondotta, régóta nem volt rá szüksége senkinek, s Mazarinnak e ragaszkodását őhozzá jó előjelnek vette.
Ami Rochefort-t illeti, rá Mazarin hangja úgy hatott, hogy teljesen gyanakodóvá tette. Belépett a dolgozószobába, s Mazarint asztala előtt szokott, vagyis érseki öltözetében találta; ez majdnem azonos volt a korszak papjainak viseletével, kivéve, hogy lila harisnyát és palástot viselt.
Az ajtók becsukódtak, Rochefort a szeme sarkából nézte Mazarint, s egyszer csak a miniszter tekintete összevillant az övével.
A miniszter még mindig ugyanaz volt: szépen fésült, szépen bodorított, jó illatú, s hála hiúságának, annyi idősnek sem látszott, amennyi volt. Rochefort-ral bezzeg másként állt a dolog: a börtönben töltött öt esztendő megvénítette Richelieu e méltó barátját; fekete haja galambősz lett, arcának bronzszínét a kimerültség teljes fakósága váltotta fel. Ahogy megpillantotta, Mazarin észrevétlenül olyan arckifejezéssel csóválta a fejét, mintha ezt mondta volna:
„Nem olyan embernek látom, akit használni lehetne még valamire.”
A valóságban is eléggé hosszú csend után, mely azonban Rochefort-nak egy évszázadig tartott, Mazarin egy iratcsomóból nyitott levelet húzott elő, odamutatta Rochefort-nak, mondván:
– Egy levél került itt a kezembe, melyben szabadságáért könyörög. Tehát börtönben van?
Rochefort e kérdésre összerázkódott.
– De hisz, gondoltam, eminenciád mindenkinél jobban tudja!
– Én? Honnan tudnám? Annyi fogoly van még a Bastille-ban Richelieu úr óta, hogy a nevüket sem tudom.
– Igen, de én más eset vagyok, kegyelmes uram! Az én esetemről tudott, mert eminenciád parancsára vittek volt a Chatelet-ból a Bastille-ba!
– Azt hiszi?
– Biztos vagyok benne!
– Igen, igen, csakugyan, mintha derengene valami; nem tagadta meg abban az időben, hogy a királyné szolgálatában Brüsszelbe utazzék?
– Vagy úgy? – nézett nagyot Rochefort. – Ez hát az igazi ok? Öt éve töröm rajta a fejem. S én balga, nem találtam ki!
– Egy szóval sem mondtam, hogy fogságának ez az oka; de hogy megértsük egymást, hadd tegyek fel egy kérdést: nem tagadta-e meg, hogy a királyné szolgálatában Brüsszelbe utazzék, holott a boldogult bíboros szolgálatában vállalkozott ez utazásra?
– Éppen, mert a bíboros szolgálatában már jártam ott, nem térhettem vissza a királyné szolgálatában. Borzalmas körülmények közt voltam Brüsszelben. A Chalais-féle összeesküvés idején volt ez. Azért küldtek, hogy elfogjam Chalais levelezését a főherceggel, s már akkor, amikor felfedeztek, kis híja, hogy ízekre nem szaggattak ott. Hogy kívánja, hogy visszamentem légyen? A királynét így elvesztettem volna, ahelyett hogy szolgálnám.
– No látja, kedves Rochefort uram, így magyarázhatók félre a legjobb szándékok is. A királyné a maga tiltakozásában egyszerű visszautasítást látott; nyomós oka volt őfelségének neheztelni magára, a boldogult bíboros idejében!
Rochefort megvető mosollyal válaszolta:
– Éppen, amiért jól szolgáltam Richelieu bíborost a királynéval szemben, kellene eminenciádnak megértenie, hogy ha már ő halott, eminenciádat is jól szolgálnám az egész világgal szemben!
– Én, Rochefort uram, nem vagyok olyan, mint Richelieu – mondta Mazarin –, ki teljhatalomra tört; én egyszerű miniszter vagyok, s a királyné szolgája lévén, szolgákra nincs szükségem. Nos, őfelsége módfelett érzékeny; mikor tudomására jutott a maga visszautasítása, gondolom, hadüzenetnek vette, s magát kiváló, tehát veszedelmes embernek tartva, kedves Rochefort uram, elrendelte, hogy fogassam el. Íme, így került a Bastille-ba.
– Jó, jó, kegyelmes uram, de ha, mint látom, tévedésből kerültem oda, talán...
– Hogyne, hogyne – vágott közbe Mazarin –, a dolog természetesen elsimítható; maga olyan ember, aki megért bizonyos ügyeket, hallja, s ha megérti, lendíteni is tud rajtuk.
– Ez volt a Richelieu bíboros úr véleménye is, s csodálatom e nagy ember iránt még csak fokozza, ha hallom, hogy eminenciád is így vélekedik.
– Bizony – felelte Mazarin –, a bíboros úrban sok ravaszság volt, ez emelte őt annyira fölém, ki egészen egyszerű, fondorlat nélkül való ember vagyok; s ami főként árt nekem: franciásan nyíltszívű! Rochefort beharapta az ajkai, hogy ne mosolyogjon.
– De térjünk a tárgyra. Nekem jó barátokra, hű szolgákra van szükségem; azt mondom, nekem, de a királynét értem. Amit teszek, a királyné parancsára teszem, érti-e? Nem úgy van, mint Richelieunél, ki mindent a maga szeszélye szerint tett. Épp ezért soha nem is leszek oly nagy ember, mint ő; ezzel szemben jó ember vagyok, Rochefort úr, s remélem, be is bizonyíthatom magának!
Rochefort ismerte ezt a selymes hangot, melybe olykor-olykor viperáéhoz hasonló sziszegés vegyült.
– Kész vagyok hinni eminenciádnak – mondta –, ámbár, ami engem illet, vajmi kevés bizonyítékom van e jámborságra, amelyről beszél. Ne felejtse el, kegyelmes uram – folytatta Rochefort a miniszter egy leplezhetetlen mozdulatára –, ne felejtse, hogy öt esztendeje a Bastille-ban vagyok, s hogy mi sem befolyásolja jobban a gondolkodást, mint az, ha börtönrácson keresztül látjuk a dolgokat!
– Ej, Rochefort uram, mondottam már, hogy semmi közöm nem volt a börtönéhez! A királyné... női, s királynői düh, hiába! De oly gyorsan illan, ahogyan jött, s nem gondol rá többé...
– Meghiszem azt, kegyelmes uram, hogy nem gondol rá többé! A Palais-Royalban töltötte ezt az öt évet, ünnepségek, udvaroncok között; de én, aki a Bastille-ban...
– Istenem, Rochefort úr, valóban azt hiszi, hogy a Palais-Royalban vidám az élet? Bizony nem az, higgye el. Nekünk is megvoltak a kellemetlenségeink, megnyugtatom. De mondok valamit: ne beszéljünk erről többet. Én nyílt kártyával játszom, mint mindig is. Halljam hát, mellettünk marad-e?
– Meg kell értenie, kegyelmes uram, hogy bár jobbat nem is kívánok, de hát fogalmam sincs a mai helyzetről. A Bastille-ban csak a katonákkal s a porkolábokkal beszél az ember politikáról, s elképzelheti, kegyelmes uram, mit tudnak ezek az emberek a világ zajlásáról. Egyébként még mindig Bassompierre-rel tartok... Még mindig a tizenhét zászlósúr egyike?
– Meghalt, uram, s ez nagy veszteség. A királyné őszinte híve volt, s ritkák az áldozatos emberek.
– Meghiszem azt! – hagyta helyben Rochefort. – De a nemjóját, ha akad egy-egy, a Bastille-ba küldik!
– Meg aztán az is – mondta Mazarin –, hogy mi bizonyítja őszinte hűségüket?
– A tettek! – mondta Rochefort.
– No, persze, a tettek! – bólintott eltűnődve a miniszter. – De hol vannak a tettre kész emberek?
Rochefort a fejét csóválta.
– Ilyenekben sosincs hiány, kegyelmes uram, csak helytelenül keresi őket.
– Helytelenül keresem! Mit akar ezzel mondani, kedves Rochefort uram? Nosza, okosítson ki! Bizonyára sokat tanult a boldogult bíborossal való meghittségben. Hej, az volt csak a nagy ember!
– Nem sértődik meg, kegyelmes uram, ha megleckéztetem?
– Én? Soha! Jól tudja, nekem mindent megmondhatnak. Arra törekszem, hogy szeressenek, s nem hogy féljenek tőlem.
– Nos hát, kegyelmes uram, van egy közmondás a cellám falán szeggel bekarcolva.
– Hogy szól az a közmondás? – kérdezte Mazarin.
– Így, kegyelmes uram: Amilyen a gazda...
– Ismerem: olyan az inasa.
– Nem: a szolgája. Apró módosítás csupán, az imént említett hűséges lelkek eszközölték, egyéni elégtételül.
– Nos hát: mit jelent e közmondás?
– Azt jelenti, hogy Richelieu úr tudott magának hűséges szolgákat találni, akár tucatjával!
– Ő, minden gyilok céltáblája! Ő, aki életét azzal töltötte el, hogy kivédje a feléje irányuló döféseket!
– De végtére is kivédte, pedig keményen intézték őket. Igen, mert ha kemény ellenségei voltak, voltak jó barátai is.
– De hisz ez minden, amit kívánok!
– Ismertem embereket – folytatta Rochefort, vélvén, itt a pillanat, hogy teljesítse D'Artagnannak tett ígéretét –, ismertem embereket, akik ügyességükkel százszor jártak túl a bíboros eszén; bátorságukkal legyőzték őreit és kémeit; és pénz, támogatás, jutalom nélkül megvédtek a koronát egy koronás főn, s térdre kényszerítették a bíborost.
– De ezek az emberek, akikről beszél – mondta Mazarin, azon mosolyogva, hogy Rochefort oda lyukad ki, ahová ő akarta kormányozni –, nem voltak a bíboros hívei, hiszen ellene harcoltak.
– Nem, pedig nagyobb jutalomban részesültek volna; de szerencsétlenségükre mégis a királynénak voltak odaadó hívei, ki számára az imént hű szolgákat kért.
– Honnan tudhat maga mindent ezekről a dolgokról?
– Tudok ezekről a dolgokról, mert ezek az emberek ellenségeim voltak abban az időben, harcoltak ellenem, én úgy ártottam nekik, ahogy tudtam, ők is nekem, ahogy tőlük telt, s mert egyiküktől, akivel a leginkább meggyűlt a bajom, idestova hét éve, kardvágást kaptam: ez volt a harmadik ugyanattól a kéztől... egy régi ügy elszámolásaként.
– Hej – sóhajtotta Mazarin hihetetlen jámborsággal –, ha én ilyen embereket ismernék!
– Ugyan, kegyelmes uram, hiszen hat év óta áll az ajtaja előtt, s hat év óta nem találta jónak semmire.
– Kicsoda hát?
– D'Artagnan úr.
– Ez a gascogne-i! – kiáltott fel Mazarin tökéletesen színlelt meglepetéssel.
– Ez a gascogne-i megmentett egy királynét, s Richelieu-vel beismertette, hogy ügyesség, ravaszság és politika dolgában hozzá képest nebuló.
– Csakugyan?!
– Úgy igaz, ahogy van szerencsém eminenciádnak állítani!
– Mesélje el egy kissé részletesebben, kedves Rochefort uram!
– Nagyon nehéz, kegyelmes uram – mondta a nemes mosolyogva.
– Akkor majd ő fogja elmesélni!
– Kötve hiszem, kegyelmes uram.
– S vajon miért?
– Mert a titokkal nem élhet vissza; mert amint már mondottam, ez a titok egy nagy királyné titka!
– S ama vállalkozás végrehajtására egymagában volt?
– Nem, kegyelmes uram, három barátja volt, három bátor ember segédkezett neki, olyan emberek, amilyeneket épp most keres eminenciád.
– S ez a négy ember összefogott, azt mondja?
– Egy emberként, kegyelmes uram, mintha négy szív egy kebelben dobogott volna! És mi mindent vittek végbe ők négyen!
– Nem tagadom, kedves Rochefort, úgy felcsigázza képzeletemet, hogy az már sok! Nem tudná mégis elmesélni azt a történetet?
– Azt nem. De elmondhatok egy mesét, egy igazi tündérmesét, erről kezeskedem, kegyelmes uram!
– Jaj, mesélje már, Rochefort uram! Imádom a meséket.
– Igazán akarja, kegyelmes uram? – kérdezte Rochefort, s igyekezett kifürkészni az igazi szándékot e ravasz és fondor ábrázaton.
– Akarom.
– Jó. Figyeljen hát. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy királyné... de hatalmas királyné ám, a világ egyik legnagyobb birodalmának királynéja, kit egy nagy miniszter nagyon gyűlölt, miután addig nagyon szerette... Ne találgassa, kegyelmes uram! Úgyse tudja meg, ki volt. Mindez réges-rég történt, mielőtt még eminenciád ama birodalomba jött volna, ahol a királyné uralkodott... Nos, az udvarba egy oly rendkívül derék, gazdag és előkelő nagykövet érkezett, hogy minden nő belebolondult, maga a királyné pedig elkövette a meggondolatlanságot, s emlékül az államközi ügyekben való tevékenységére egy oly feltűnő ékszert adott neki, melyet pótolni nem tudott. Lévén, hogy ezt az ékszert a királytól kapta volt, a miniszter rávette a királyt, követelje feleségétől, hogy a legközelebbi bálon a ruháján viselje. Felesleges mondanom, kegyelmes uram, hogy a miniszter biztos tudomása szerint az ékszer a nagykövettel együtt távozott, az pedig már nagyon messze, a tenger túlsó partján volt. A nagy királyné el volt veszve! Mélyebben, mint a legutolsó alattvalója, mert nagyságának magasából zuhant...
– Hallatlan! – mondta Mazarin.
– Nos, kegyelmes uram, négy ember elhatározta, hogy megmenti. Ez a négy ember nem volt herceg, fejedelem, nem voltak nagy hatalmú urak, még csak gazdagok sem: négy nagyszívű, jó izmú, fürge kardú katona volt. Elindultak. A miniszter tudott indulásukról, s az út mentén embereket állíttatott lesbe, megakadályozandó célba jutásukat. Hármukat nagyszámú támadójuk harcképtelenné tette; egyikük azonban elérte a kikötőt, megölte vagy megsebesítette azokat, akik útját állták, átkelt a tengeren, s elhozta az ékszert a nagy királynénak, s az a kijelölt napon keblére tűzhette; mitől a miniszter majdnem nyakát törte. Mit szól ehhez a csínyhez, kegyelmes uram?
– Nagyszerű! – mondta révedezve Mazarin.
– Nahát, még tíz ilyent tudok!
Mazarin többé nem szólalt meg, tűnődött. Öt-hat perc telhetett el.
– Nincs tőlem több kérdeznivalója? – kérdezte Rochefort.
– De van: e négy ember közül egyik D'Artagnan volt, azt mondja?
– Ő volt az egész vállalkozás lelke.
– S a többi három ki volt?
– Kegyelmes uram, engedje meg, hogy megnevezésüket D'Artagnan úrra bízzam. Az ő barátai voltak, nem az enyémek; csak neki lehetne rájuk némi befolyása, én magam még a valódi nevüket sem tudom.
– Maga bizalmatlan irántam, Rochefort uram. Hát jó, én a végsőkig őszinte leszek: szükségem van magára, őrá, mindnyájukra!
– Kezdjük rajtam, kegyelmes uram, ha már értem küldetett, és itt vagyok. Ugye, nem lepi meg kíváncsiságom: ha az ember öt évet tölt börtönben, nem sértődik meg, ha megmondják neki, hová fogják küldeni.
– Maga, kedves Rochefort-om, bizalmi feladatot kap, s bemegy a Vincennes-erődbe, hol Beaufort úr raboskodik. Szemmel tartja őt. Nos, mi leli?
– Csak az, hogy lehetetlenséget ajánl – mondta Rochefort, és fejét rázta, csalódott arckifejezéssel.
– Hogyhogy lehetetlenség? Miért volna ez lehetetlenség?
– Mert Beaufort a barátom, vagy inkább én vagyok az ő barátja; elfelejtette, kegyelmes uram, hogy ő vállalt kezességet értem a királynénál?
– Beaufort úr attól az időtől fogva az állam ellensége.
– Ez lehetséges, kegyelmes uram; de mivel sem király, sem királyné, sem miniszter nem vagyok, énnekem nem ellenségem, s nem fogadhatom el ezt az ajánlatot.
– Tehát ezt nevezi maga hűségnek? Gratulálok! Hűsége nem valami kecsegtető, Rochefort uram!
– Aztán meg – folytatta Rochefort –, eminenciád megérti, hogy kijönni a Bastille-ból, s bemenni a Vincennes-be: cseberből vederbe, bizony!
– Inkább mondja meg mindjárt, hogy a Beaufort pártjához tartozik, ez sokkal őszintébb volna.
– Kegyelmes uram, én oly sokáig voltam börtönben, hogy csak egy párthoz tartozom: a szabad levegőéhez! Használjon fel bármi másra, indítson küldetésbe, foglalkoztasson tevékenyen, de az országutakon, ha lehetséges!
– Kedves Rochefort – mondta Mazarin, most már csúfondáros hangján –, buzgalma elragadja: még fiatal embernek tartja magát, mivel a szíve az maradt; de ereje fogytán! Higgyen hát nekem: legfőképpen nyugalomra van szüksége! Hé, valaki!
– Mit sem határoz hát felőlem, kegyelmes uram?
– Ellenkezőleg, már határoztam. Bernouin lépett be.
– Hívj egy ajtónállót – szólt Mazarin –, s maradj mellettem tette hozzá halkan.
Bejött egy ajtónálló. Mazarin néhány szót írt, odaadta az embernek, majd bólintva elköszönt:
– Ég vele, Rochefort uram – mondta., Rochefort tisztelettel meghajolt.
– Látom, kegyelmes uram – mondta –, hogy visszavisznek a Bastille-ba.
– Értelmes ember.
– Visszamegyek hát, kegyelmes uram; azonban még egyszer mondom, rosszul teszi, ha nem tud engem felhasználni!
– Magát, ellenségeim barátját?!
– Hát aztán? Tett volna róla, hogy ellenségei ellensége legyek.
– Azt hiszi, maga az egyetlen, Rochefort uram? Ne féltsen engem, találok én magánál értékesebbeket is!
– Szívből kívánom, kegyelmes uram.
– Köszönöm. Menjen, menjen! Még egy szót: felesleges nekem írogatnia, Rochefort úr, levelei elveszett levelek lesznek.
– Kikapartam a gesztenyét – motyogta Rochefort, kifelé farolva –, s ha D'Artagnan nem lesz elégedett, mikor most mindjárt elmesélem neki, micsoda dicshimnuszt zengedeztem róla, akkor lehetetlen fráter. De hova a pokolba visznek?
Bizony, Rochefort-t a kisebbik lépcsőn vezették, ahelyett, hogy az előszobán át kísérték volna, hol D'Artagnan várakozott. Az udvarban ott találta a hintót s négy kísérőjét; de a barátját hiába kereste.
„Tyűha – mondta magában Rochefort –, a helyzet ezzel szörnyen megváltozott. De ha még mindig oly nagy a népnyüzsgés az utcákon, majd megpróbálom bebizonyítani Mazarinnak, hogy másra is jó vagyok én még, hál'istennek, mint fogolyőrzésre!”

4.
Ausztriai Anna negyvenhat éves korában

Bernouinnal kettesben maradva Mazarin tűnődött még egy pillanatig; sokat megtudott, de mégsem eleget. Mazarin mindig csalt a játékban; s amint Brienne feljegyzése megőrizte, ezt ő előnyszerzésnek hívta. Elhatározta, hogy D'Artagnannal csak akkor kezdi meg a játszmát, mikor ellenfelének már minden kártyáját ismeri.
– Kegyelmes uram, nem parancsol semmit? – kérdezte Bernouin.
– De igen – felelte Mazarin -: világíts nekem, megyek a királynéhoz.
Bernouin fogott egy gyertyát, s előrement.
Volt egy titkos folyosó, mely Mazarin dolgozószobájából a királyné lakosztályába vezetett; ezen közlekedett a bíboros, hogy bármely pillanatban Ausztriai Annánál lehessen.(22)
A hálószobába érve, melybe ez a folyosó közvetlenül vezetett, Bernouin Beauvais-néval találkozott. Beauvais-né és Bernouin bizalmas beavatottjai voltak ez élemedett kori szerelemnek, s Beauvaisné készséggel jelentette be a bíborost Ausztriai Annánál, ki az ifjú XIV. Lajossal a házi kápolnában volt.
Ausztriai Anna, hatalmas karszékben ülve, fejét a kezébe s könyökét egy asztalkára támasztva, nézte a királyi gyermeket, ki a szőnyegen hasalva lapozgatott egy csataképes könyvet. Ausztriai Anna olyan királyné volt, ki fenségében a legjobban tudott unal;kozni: néhanapján órákon át ült így a szobájában vagy kápolnájában, minden olvasás vagy imádkozás nélkül.
A könyv, mellyel a király szórakozott, Quintus Curtiusnak Nagy Sándor hőstetteit ábrázoló metszetekkel díszített műve volt.
Beauvais-né megjelent a kápolna ajtajában, s jelentette Mazarin bíborost.
A gyermek fél térdre ereszkedett, s szemöldökráncolva kérdezte anyjától:
– Miért csak így, anélkül, hogy kihallgatást kérne? Anna enyhén elpirult.
– Rendkívül fontos – felelte –, hogy a miniszter ilyen időkben bármikor beszámolhasson a királynénak az eseményekről, anélkül hogy az udvar kíváncsiságát vagy képzeletét felizgatná.
– De nekem úgy dereng, hogy Richelieu úr sohase jött be csak így – felelte a gyermek kérlelhetetlenül.
– Hogyan emlékezhetik arra, mit mívelt Richelieu? Nem tudhatja, hisz egészen kicsi volt.
– Nem is emlékszem, csak érdeklődtem és megmondták.
– És ki mondta meg? – kérdezte Anna, alig palástolható bosszúsággal.
– Azoknak a nevét, akik kérdéseimre felelgetnek, tudom, sohasem árulhatom el – felelte a gyermek –, különben semmit se tudhatnék meg többé.
E pillanatban lépett be Mazarin. A király ekkor felkelt, fogta a könyvét, becsukta, s odavitte az asztalra, mely mögött állva maradt, hogy Mazarint is állni kényszerítse.
Mazarin értelmes szemével végigfigyelte ezt a jelenetet, s belőle mintha a megelőzőt szerette volna kihámozni.
Hódolatteljesen meghajolt a királyné előtt, s mély hajbókolással üdvözölte a királyt, ki meglehetősen hetyke biccentéssel válaszolt; azonban a királyné szemvillanása felrótta neki, hogy ismét hagyja magán eluralkodni a gyűlölet amaz érzését, mellyel XIV. Lajos apró gyermekkora óta viseltetett Mazarin iránt, mire mosolygós ajakkal fogadta a miniszter üdvözletét.
Ausztriai Anna igyekezett leolvasni Mazarin arcáról e váratlan látogatás okát, hiszen a bíboros rendszerint csak akkor ment be hozzá, mikor már mindenki nyugovóra tért.
A miniszter bólintott egyet, alig észrevehetőt, mire a királyné Beauvais-néhoz fordult, mondván:
– Ideje, hogy a király pihenni térjen, hívja be Laporte-ot.
A királyné már kétszer-háromszor mondta volt az ifjú Lajosnak, hogy térjen nyugovóra, de a gyermek mindig szelíden kérlelte, hogy még maradhasson; most azonban nem tett semmi megjegyzést, csak ajkát beharapta és elsápadt.
Egy pillanat múlva Laporte belépett.
A gyermek egyenest hozzáment, anélkül hogy anyját megcsókolta volna.
– Ejnye, Lajos – mondta Ausztriai Anna –, még csak meg se csókol?
– Azt hittem, neheztel rám, Madame: elkerget!
– Nem kergetem én, de most volt bárányhimlője, még maródi, s féltettem, fárasztja a virrasztás.
– Bezzeg nem féltett, mikor ma a Palais-ba küldött, hogy azokat a gonosz rendeleteket kiadjam, melyek úgy felbőszítették a népet.
– Sire – szólalt meg Laporte, a figyelmet elterelendő –, a gyertyát kinek óhajtja átaladnom?
– Akinek akarja, Laporte – felelte a gyermek, majd emeltebb hangon így folytatta –, csak Mancininak ne!
Mancini a bíboros unokaöccse volt; a bíboros apródnak tette meg Lajos mellé, aki rá is kiterjeszté nagybátyja ellen táplált gyűlöletét.
És a király kiment, anélkül hogy anyját megcsókolta s a bíborost üdvözölte volna.
– Nagyon helyes! – mondta Mazarin. – Örömmel látom, hogy őfelségét így nevelik, a képmutatástól való borzadozásban!
– Miért mondja ezt? – kérdezte a királyné szinte félénk hangon.
– Úgy vélem, a király távozásának módja nem kíván semmi kommentárt: őfelsége egyébként sem igyekszik titkolni, hogy vajmi kevéssé vagyok kedves neki; ez persze nem akadályoz abban, hogy éppoly odaadó hűséggel szolgáljam, mint felségedet.
– Bocsánatot kérek miatta, bíboros – mondta a királyné –, ő még gyermek, nem tudhatja, mi mindenért a lekötelezettje.
A bíboros elmosolyodott.
– De, gondolom, valami fontos ügyben jött – folytatta a királyné –, mi történt hát?
– Az – felelte a bíboros –, hogy alkalmasint kénytelenek leszünk nemsokára elválni egymástól, hacsak 'irántam való odaadásában hajlandó nem lesz velem Itáliába jönni.
– Ugyan miért? – kérdezte a királyné.
– Mert – folytatta Mazarin –, ahogyan a Thisbe című operában hangzik:

A világ összefog kettészakítni lángunk.

– Tréfálkozik, uram! – mondta a királyné, hajdani méltóságát feltámasztani igyekezvén.
– Sajnos nem, Madame – mondta Mazarin –, a legkevésbé sem tréfálkozom, inkább sírni szeretnék, higgye el; mert van miért, s jól jegyezze meg, amit mondtam:

A világ összefog kettészakítni lángunk.

Nos, mivel asszonyom is része a világnak, figyelmeztetem, hogy szintén cserbenhagy engem!
– Bíboros!
– Mert Istenem, talán nem láttam, hogy mosolygott a minap az orléans-i hercegre, vagy inkább arra, amit mondott!
– Ugyan, mit mondott?
– Ezt mondta, asszonyom: „Mazarinja a botránykő, Madame; menjen el, s minden jóra fordul.”
– Mit tehettem volna?
– Ejnye, asszonyom a királyné, ha nem tévedek!
– Szép királynéság, a Palais-Royal bármely irattári firkászának vagy az ország akármelyik kurtanemesének kénye-kedve szerint!
– Ahhoz mégis elég erős, hogy a kelletlen alakokat távol tartsa magától!
– Vagyis azokat, akik magának kelletlenek! – vágott vissza a királyné.
– Nekem?!
– Biz' úgy! Ki űzte el Chevreuse hercegnét, azt a nőt, aki tizenkét évig volt üldözött Richelieu idejében?
– Azt a cselszövő teremtést, aki ellenem akarta folytatni a Richelieu ellen kezdett ármánykodást?
– Ki küldte el Marié Hautefort-t, ezt a tökéletes barátnőt, ki a király kegyeit visszautasította, csakhogy az én kegyeimben maradhasson?
– Azt az álszemérmes banyát, ki minden este, miközben vetkőztette, azt mondta magának: elkárhozik, ha papot szeret – mintha bizony pap volna az ember, amiért bíboros!
– Ki fogatta el Beaufort urat?
– Azt a hóbortosat, ki másról se beszélt, csak arról, hogy meggyilkoljanak?
– Jól tudja, bíboros – jegyezte meg a királyné –, hogy ellenségei az én ellenségeim.
– Ez nem elég, Madame, az kellene, hogy barátai is a barátaim legyenek!
– A barátaim, uram!... – a királyné megrázta a fejét. – Sajnos, nincsenek többé.
– Hogyhogy nincsenek többé barátai, boldogságában, mikor oly sok volt balsorsában?
– Azért, mert boldogságomban megfeledkeztem a barátaimról, uram, mert úgy viselkedtem, mint Medici Mária, ki első száműzetéséből visszatérve mindenkit megvetett, ki szenvedett érte, s aztán, második száműzetésében, Kölnben, mindenkitől, még a fiától is elhagyatva halt meg, mert most már őt is megvetette mindenki.
– Nos hát lássuk csak: nem lehetne még idejekorán jóvátenni a bajt? Keresgéljen csak legrégibb barátai között!
– Mit akar ezzel mondani, uram?
– Semmi egyebet, mint amit mondok: keresgéljen!
– Fájdalom, hiába tekintek körül, senkire sincs befolyásom. Az orléans-i herceget, mint mindig, kegyence sugalmazza, tegnap Choisy volt, ma La Riviere, holnap másvalaki. A Hercegurat a koadjutor sugalmazza, kinek a sugalmazója viszont De Guéménée hercegnő.
– Nem is azt mondom, asszonyom, hogy mostani barátai közt nézzen szét, hanem a régiek között!
– A régi barátaim között? – kérdezte a királyné.
– Úgy van, a régi barátai között, kik segítették küzdelmében, sőt, győzelmében Richelieu ellen!
– Hova akar kilyukadni? – suttogta a királyné, s riadtan nézte a bíborost.
– Bizony – folytatta az –, a hatalmas és éles elmével, mely felségedet jellemzi, képes volt bizonyos körülmények közt barátai vállvetett segítségével visszaverni az ellenfél támadásait.
– Én? – kérdezte a királyné. – Én csak szenvedtem, semmi több.
– Igen – mondta Mazarin –, ahogyan már a nők szenvednek, mikor bosszút állnak! De térjünk a tárgyra! Ismeri Rochefort urat?
– Rochefort úr nem tartozott a barátaim közé – mondta a királyné –, éppen ellenkezőleg, a legádázabb ellenségeim közé tartozott, mint Richelieu egyik leghűbb embere. Azt hittem, tudja.
– Olyan jól tudtam – felelte Mazarin –, hogy a Bastille-ba dugattuk.
– Kijött onnan? – kérdezte a királyné.
– Nem, nyugodjék meg, még ott van; s csak azért emlegetem, hogy egy másikra kapcsoljak. Ismeri D'Artagnan urat? – szegezte Mazarin a királynénak a kérdést.
Ausztriai Annát szíven találta a döfés. „Lovagiatlan lett volna a gascogne-i?” – motyogta magában. Majd fennhangon:
– D'Artagnant? Várjunk csak. Hogyne, persze hogy ismerős nekem ez a név. D'Artagnan az a testőr, nemde, aki az egyik udvarhölgyembe, abba a boldogtalan kis teremtésbe volt szerelmes, ki megmérgezve halt meg miattam.
– Ez az egész? – kérdezte Mazarin.
A királyné most már döbbenten bámult Mazarinra.
– De, uram – mondta –, úgy látom, holmi vallatásnak vetett alá?!
– Melyre, asszonyom, természetesen – mondta Mazarin örökös mosolyával és mindig nyájas hangján – kedve szerint válaszol.
– Fejezze ki világosan, mit kíván, uram, s én is úgy válaszolok – mondta a királyné fokozódó türelmetlenséggel.
– Nos, asszonyom – mondta Mazarin meghajolva –, azt kívánom, ajánlja fel nekem a barátait, miképpen magam is felajánlottam, ami kis tehetséggel s szorgalommal az ég megáldott. A helyzet súlyos, erélyesen kell cselekedni.
– Megint! – mondta a királyné. – Azt hittem, Beaufort-ral mindent elintéztünk.
– Igen, mert csak az áradatot látta, amely el akarta seperni, s a lassú vízre ügyet sem vetett. Pedig a lassú vízről van egy francia közmondás.
– Fejezze be – sürgette a királyné.
– Jó! – folytatta Mazarin. – Naponta elszenvedem hercegeinek, címzetes lakájainak és a többi pojácának sértéseit, kik nem tudják, hogy én dróton rángatom őket, s méltóságteljes türelmem mögött nem fedezték fel a felbőszült ember keserű fintorát, ki megfogadta, hogy egy napon leszámol velük. Elfogattuk Beaufort urat, való igaz, de ez volt a legkevésbé veszedelmes valamennyi közt; aztán itt van a Hercegúr...
– A rocroi-i győző! Reá gondol?
– Rá, asszonyom, méghozzá gyakran; de pazienza(23), ahogyan mi olaszok mondjuk. Aztán Condé úr után itt van még az orléans-i herceg.
– Mit beszél? Az első királyi herceg, a király nagybátyja?
– Sem első királyi herceg, sem a király nagybátyja, hanem aljas összeesküvő, ki a másik uralom alatt, szertelen s kapkodó természetétől hajtva, méltatlan bosszúságok, sivár törtetés sarkalltjaként, mindenkire féltékenyen, kik hűségben, bátorságban felülmúlták, bosszankodva, hogy senki volta következtében senki és semmi: mindenféle aljas rágalmat terjesztett, minden ármány és cselszövés lelke lett, buzdító intéssel sok-sok derék embert, akik ostobán hittek egy királyi herceg szavában, bátorított, hogy előre, s aztán, mikor a vérpadra léptek, megtagadta őket! Sem első királyi herceg, sem a király nagybátyja, ő, ismétlem, Chalais, Montmorency s Cinq-Mars gyilkosa, ki manapság is ugyanazt a játékot próbálja játszani, s azt képzeli, hogy mert ellenfelet cserél, a játszmát is megnyeri, s mert nem olyan ember áll vele szemben, aki fenyegeti, hanem mosolygós ember. De csalódik, rajtavesztett, hogy behálózta Richelieu-t, s nekem nem érdekem, hogy megtűrjem a királyné mellett a viszály e kovászát, amivel a boldogult bíboros húsz éven át forraltatta a király epéjét.
Anna elpirult, s arcát két kezébe temette.
– Nem szándékom megalázni felségedet – folytatta Mazarin higgadtabb hangon, de ugyanakkor valami különös határozottsággal. – Azt akarom, hogy tiszteljék a királynét, s tiszteljék a miniszterét, hisz mindenki szemében csak ez vagyok. Felséged már tudja, hogy nem vagyok, amint sokan mondják, holmi Itáliából jött pojáca; ezt mindenkinek tudnia kell, ahogyan felséged tudja.
– Jó, jó, mit kell tennem tehát? – kérdezte Ausztriai Anna e parancsoló hang előtt meghajolva.
– Találja meg emlékezetében ama hűséges és áldozatos férfiak nevét, kik Richelieu akaratával dacolva átkeltek a tengeren, vérükkel festették útvonalukat, hogy visszahozzanak felségednek bizonyos ékszert, melyet Buckinghamnek adományozott...
Anna méltóságteljesen és bőszülten ugrott fel, mintha acélrugó lökte volna, s a bíborost azzal a gőggel s fensőséggel mérte végig, mely oly ellenállhatatlanná tette fiatal korában, így szólt:
– Sérteget, uram!
– Azt akarom végül – fejezte be Mazarin a gondolatsort, melyet a királyné felugrása félbeszakított –, hogy a férje kedvéért tegye meg, amit a szerető kedvéért tett meg annak idején.
– Megint ez a rágalom! – kiáltott fel a királyné. – Pedig azt hittem, rég szertefoszlott, kihunyt, mert mindeddig megkímélt tőle. De lám, most maga emlegeti nekem! Annál jobb! Mert most legalább kettőnk közt lesz róla szó, s mindennek vége lesz, megértette?
– De asszonyom – mondta Mazarin, meglepődve, hogy a királyné így erőre kap –, én nem azt kérem, hogy mindent elmondjon nekem!
– Én pedig mindent el akarok mondani, érti! – felelte Ausztriai Anna. – Figyeljen hát! El akarom mondani, hogy valóban volt abban az időben négy áldozatos szív, hűséges lélek, biztos kard, kik többet mentettek meg, mint az életemet, uram: megmentették a becsületemet!
– Úgy! – mondta Mazarin. – Hát bevallja!
– Mintha bizony a becsülete csak a bűnösnek foroghatna kockán, uram, s nem lehetne, kiváltképp egy asszonyt, a látszat alapján is becstelennek nyilvánítani! Igen, a látszat ellenem szólt, s már elvesztettem a becsületem, amikor pedig, esküszöm, ártatlan voltam. Esküszöm...
A királyné valami szentséges dolgot keresett, amire esküdhetnék; s egy, a faliszőnyegbe rejtett szekrényfiókból kis, rózsaszínű, ezüstberakásos ladikot vett elő, az oltárra tette, s így szólt:
– Esküszöm ezekre a szent ereklyékre, szerettem ugyan Buckinghamet, de sohasem volt a szeretőm!
– És mik ezek az ereklyék, melyekre megesküdött, asszonyom? – kérdezte mosolyogva Mazarin. – Mert figyelmeztetem, hogy római mivoltomban hitetlenkedő vagyok: ereklye s ereklye közt nagy a különbség!
A királyné apró aranykulcsot húzott ki a kebléből, s a bíboros kezébe adta:
– Nyissa ki, uram, s győződjék meg! – mondta.
Mazarin hökkenten fogta a kulcsot, s kinyitotta a ládikát; csak egy rozsdamarta kést meg két levelet talált benne; az egyiken vérfoltokat.
– Ez micsoda? – kérdezte Mazarin.
– Ez micsoda, uram? – mondta Ausztriai Anna, királynői taglejtéssel, s az esztendők ellenére is tökéletesen szép karját a nyitott ládika felé nyújtotta. – Mindjárt megmondom magának. Ez az a két levél, amit neki valaha is írtam. Ez a kés pedig: mellyel Féltőn meggyilkolta. Olvassa ezeket a leveleket, s meglátja, hazudtam-e?
Noha engedélyt kapott rá, ahelyett hogy a levelekhez nyúlt volna, Mazarin természetes érzékkel a kést vette a kezébe, melyet a haldokló Buckingham rántott volt ki sebéből, s melyet aztán Laporte-tal elküldött a királynénak; éle teljesen csorba volt, mert a vér rajta rozsdává változott; Mazarin vizsgálgatta néhány pillanatig, miközben a királyné oly fehér lett, mint az oltár térítője, melyre támaszkodott, majd önkéntelen borzongással tette vissza a dobozba.
– Jól van, asszonyom, esküjében megbízom.
– Nem, nem! Csak olvassa! – mondta a királyné szemöldökráncolva. – Olvassa, akarom, parancsolom, azért, hogy legyen már vége egyszer, s többé ne térjünk vissza erre az ügyre. Vagy azt hiszi, hajlandó leszek ezt a dobozt – tette hozzá félelmetes mosollyal minden jövendő vádaskodására újra kinyitni?
Mazarin, ez energiától lenyűgözve, szinte gépiesen engedelmeskedett, s olvasta a két levelet. Az egyik az volt, melyben a királyné a gyémántrezgőket kérte vissza Buckinghamtől; D'Artagnan vitte volt, s még idejében érkezett. A másik az, melyet Laporte-tal küldött, figyelmeztetve benne Buckinghamet, hogy meg fogják ölni, s amellyel elkésett.
– Jól van, asszonyom – mondta Mazarin –, erre nincs mit mondani.
– De van, uram – mondta a királyné, s a dobozt, rátenyerelve, becsukta-, bizony van mit mondani: azt, hogy mindig hálátlan voltam ezekkel az urakkal szemben, akik megmentettek engem, és mindent elkövettek, hogy őt is megmentsék; azt, hogy egyebet sem adtam ennek a derék D'Artagnannak, akit az imént emlegetett, csak azt, hogy megcsókolhatta a kezemet és ezt a gyűrűt.
És a királyné a bíboros felé nyújtotta szép kezét, s egy csodálatos drágakövet mutatott, mely az ujján tündöklött.
– Eladta, azt hiszem – folytatta némi zavarban –, eladta, hogy megmentsen másodszor is, mert az árán futárt küldött a hercegnek, hogy figyelmeztesse a veszedelemre.
– D'Artagnan tehát tudta?
– Mindent tudott. Honnan? Hogyan? Fel nem foghatom. Végül is eladta Des Essarts úrnak, kinek az ujján később megpillantottam és visszavásároltam; de ez a gyűrű az ő tulajdona, uram! Adja hát vissza nevemben, s ha már olyan szerencsés, hogy ilyen ember lehet a környezetében, becsülje is meg!
– Köszönöm, asszonyom – mondta Mazarin –, tanácsával élni fogok.
– Ezek után – mondta a királyné megtörtén a nagy felindulástól – van-e még valami kérdezni valója?
– Semmi, asszonyom – felelte a bíboros a leghízelgőbb hangján-, csupán arra kérem, bocsássa meg alaptalan gyanúsításomat; de annyira szeretem, hogy nem csoda, ha féltékeny vagyok még a múltra is!
Valami meghatározhatatlan kifejezésű mosoly suhant át a királyné ajkán.
– Akkor hát, uram, ha nincs más kérdeznivalója, hagyjon magamra; meg kell értenie, hogy egy ilyen jelenet után magányra van szükségem.
Mazarin meghajolt.
– Megyek, asszonyom; megengedi, hogy visszajöjjek?
– Igen, de holnap; vajmi kevés időm lenne rá, hogy összeszedjem magam.
A bíboros megfogta a királyné kezét, gálánsan megcsókolta és elment.
Alighogy kitette a lábát, a királyné sietett a fia lakosztályába, s megkérdezte Laporte-tól, alszik-e a király. Laporte egy kézmozdulattal az alvó gyermekre mutatott.
Ausztriai Anna fellépett az ágylépcsőre, ajkát fia ráncolt homlokához közelítette, s gyengéd csókot lehelt reá; aztán halkan, ahogy jött, távozott, s csak ennyit mondott a lakájnak:
– Hasson oda, kedves Laporte, hogy a király legyen nyájasabb a bíboros úrhoz, kinek mindketten sok hálával tartozunk.

5.
A gascogne-i s az olasz

Ezalatt a bíboros visszament a dolgozószobájába, melynek ajtajában Bernouin őrködött; megkérdezte, nem történt-e valami, s nem érkezett-e hír a városból. Tagadó válaszára intett, hogy nyugovóra térhet.
Egyedül maradván, elment kinyitni a folyosó, majd az előszoba ajtaját; D'Artagnan, fáradtan, egy padkán aludt.
– D'Artagnan úr! – hangzott halkan, szelíden. D'Artagnan meg se moccant.
– D'Artagnan úr! – mondta hangosabban. D'Artagnan tovább aludt.
A bíboros odament, s vállát megérintette az ujja hegyével. D'Artagnan erre már összerezdült, felriadt, s hirtelen úgy szökkent talpra, mint riadóra a háborúban.
– Jelen! – mondta. – Ki szólít?
– Én – mondta Mazarin a legmosolygósabb ábrázatával.
– Bocsánatot kérek eminenciádtól – mondta D'Artagnan –, de olyan fáradt voltam...
– Tőlem ne kérjen bocsánatot, uram – mondta Mazarin –, hiszen az én szolgálatomban fáradt el.
D'Artagnan alig győzte csodálni a bíboros nyájas ábrázatát.
– Ejha! – mormolta a foga közt. – Igaz volna a közmondás, hogy a jó álmában éri az embert?
– Jöjjön velem, uram! – mondta Mazarin.
– Mi a csoda? – suttogta D'Artagnan. – Rochefort megtartotta a szavát! De hová a pokolba tűnhetett?
S a dolgozószoba minden zegébe-zugába bekémlelt, ám Rochefort-nak hűlt helye volt.
– D'Artagnan úr – kezdte Mazarin, miközben elterpeszkedett a karszékében –, maga mindig derék és lovagias ember volt az én szememben.
„Lehetséges – gondolta D'Artagnan –, de jó sokáig várt, hogy ezt kimondja!”
Ez a gondolat azonban nem akadályozta abban, hogy földig hajolva köszönje meg Mazarin kitüntető bókját.
– Nos, eljött az ideje hasznosítani tehetségét és képességeit!
A tiszt szemében villámszerű öröm villant, de ki is hunyt mindjárt, mert nem tudta, mire akar ezzel Mazarin kilyukadni.
– Rendelkezzék, kegyelmes uram – mondta –, készségesen engedelmeskedem parancsának.
– D'Artagnan úr – folytatta Mazarin –, az előző uralom alatt bizonyos vállalkozásokat hajtott végre...
– Eminenciád rendkívül jó hozzám, hogy visszaemlékezik... Nem mondom, a háborúban voltak némi sikereim.
– Én nem a hadi vállalkozásairól beszélek – mondta Mazarin –, mert hisz, ha kelt is némi hírük, más tettei alaposan túlszárnyalták!
D'Artagnan adta az álmélkodót.
– Nos – mondta Mazarin –, hát nem felel nekem?
– Várom – felelte D'Artagnan –, hogy kegyelmes uram mondja már meg, miféle vállalkozásokról beszél.
– Arról a kalandról beszélek... No! Jól tudja maga, melyikről!
– Fájdalom – felelte D'Artagnan elképedve –, nem én!
– Titoktartó, de annál jobb. A királynénak ama kalandjáról beszélek, tudja, a gyémántrezgőkkel, s arról az utazásról, melyre három barátjával együtt vállalkozott.
„Hohó! – gondolta a gascogne-i. – Ez csapda is lehet, tartsuk keményen magunkat!”
S ábrázatát oly tökéletes álmélkodással vértezte fel, hogy Mondori vagy Bellerose, a korszak két legjobb komédiása is megirigyelhette volna.
– Nagyon jó! – mondta Mazarin nevetve. – Bravó! Nekem azt mondták, maga az az ember, akire szükségem van. Hadd lássam hát, mi mindent tenne meg értem?
– Mindent, amit eminenciád tennem parancsolna – mondta D'Artagnan.
– Megtenné értem, amit egy királynéért tett annak idején? „Nyilván beszéltetni akar – gondolta D'Artagnan. – Vajon hogy csinálja? Richelieu-nél nem lehet ravaszabb, az ördögbe is...”
– Egy királynéért? – kérdezte fennhangon. – Nem értem, kegyelmes uram!
– Nem érti, hogy szükségem van magára és három barátjára?
– Miféle barátaimra?
– A három régire.
– Régen – felelte D'Artagnan – nem három, de ötven barátom volt, kegyelmes uram! Húszéves korában az ember mindenkit barátjának nevez.
– Jó, jó, hadnagy uram! – mondta Mazarin. – Szép, szép a lovagiasság, de most már bánhatja, hogy annyira lovagias volt.
– Kegyelmes uram, Püthagorasz ötéves hallgatásra kényszerítette tanítványait, hogy megtanítsa őket hallgatni.
– Maga húsz évig hallgatott, uram. Tizenöttel tovább, mint egy püthagoreánus filozófus, amit még ésszerűnek tarthatok. De most már beszéljen, mert esküje alól maga a királyné oldozza fel.
– A királyné! – álmélkodott D'Artagnan, de ez már nem volt színlelés.
– Úgy van, a királyné! És annak bizonyságául, hogy a nevében beszélek, felhatalmazott, mutassam meg ezt a gyűrűt, melyet, feltételezi, ismernie kell; Des Essarts-tól vásárolta vissza.
És Mazarin a tiszt felé nyújtotta kezét; az pedig sóhajtva ismert rá a gyűrűre, melyet a királyné a városházi bálon adott neki.
– Csakugyan – mondta D'Artagnan –, ráismerek a királyné gyűrűjére!
– Láthatja tehát, hogy az ő nevében beszélek. Ezentúl minden komédiázás nélkül válaszoljon nekem. Mondtam már, s még egyszer mondom: a szerencséjéről van szó!
– Bizony, rám fér a szerencse, kegyelmes uram! – mondta D'Artagnan. – Oly régóta megfeledkezett rólam eminenciád.
– Ez egy hét alatt orvosolható. Maga legalább itt van, de hol vannak a barátai?
– Semmit se tudok róluk, kegyelmes uram.
– Hogyhogy semmit se tud?
– Semmit; már régen elváltunk, mert mindhárman otthagyták a szolgálatot.
– Hát hol találhatná meg őket?
– Bárhol, ahol vannak. Az én dolgom. -Jó. Feltételeik?
– Pénz, kegyelmes uram, amennyi vállalkozásunkhoz szükséges. Emlékszem, hányszor torpantunk meg pénz híján, s e gyűrű nélkül, melyet kénytelen voltam eladni, végképp elakadtunk volna.
– A patvarba! Pénz, méghozzá sok! – csóválta a fejét Mazarin. – De kereken kimondja, hadnagy uram! Hát nem tudja, hogy a király ládáiban semmi sincs?
– Akkor hát kövesse példámat, kegyelmes uram, s adja el a korona gyémántjait; hallgasson rám, ne alkudozzunk, szerény eszközökkel bajosan hajtunk végre nagy dolgokat!
– Nos jó! – mondta Mazarin. – Azon leszünk, hogy kielégítsük. „Richelieu – gondolta D'Artagnan – már adott volna ötszáz aranyat foglalóul.”
– Tehát az én embereim lesznek?
– Igen, ha barátaim is akarják.
– De ha ők vonakodnak, magára, ugye, számíthatok?
– Soha semmit se csináltam jól egyedül – mondta fejét csóválva D'Artagnan.
– Menjen hát, s keresse meg őket!
– Mit mondjak, hogy rábírjam őket eminenciád szolgálatára?
– Maga jobban ismeri őket. Ígérjen nekik jellemük szerint.
– Mit ígérjek?
– Ha úgy szolgálnak engem is, ahogyan akkor a királynét, hálám pazar lesz.
– Mi lesz a teendőnk?
– Minden, mert úgy látszik, mindenre képesek.
– Kegyelmes uram, ha az ember megbízik valakiben, s azt akarja, hogy az is megbízzék benne, jobban tájékoztatja, mint most eminenciád!
– Ha a cselekvés órája üt – folytatta Mazarin –, legyen nyugodt, mindenbe beavatom.
– De addig?
– Várjon és keresse barátait.
– Kegyelmes uram, talán nincsenek Párizsban, sőt ez valószínű, s akkor utazni kell. Én csak egy szegény testőrhadnagy vagyok, s az utazások költségesek.
– Nem célom, hogy valami nagy hűhóval magára vonja a figyelmet – mondta a bíboros –, tervemnek titoktartásra van szüksége, s a túl nagy kíséret csak ártana.
– Azonkívül, kegyelmes uram, fizetésemből nem utazhatom, mert három hónappal elmaradtak vele, félretett pénzemből sem utazhatom, lévén, hogy huszonkét évi szolgálatom alatt csak adósságaimat tettem félre...
Mazarin egy pillanatig töprengett, mintha nagy lelki tusa tombolna benne; aztán odament egy hármas lakattal bezárt szekrényhez, kivett belőle egy zacskót, s miután kétszer-háromszor meglatolgatta a markában, átadta D'Artagnannak.
– Fogja hát ezt – sóhajtotta –, útiköltségre.
„Ha jó spanyol aranyak vagy aranytallérok – gondolta D'Artagnan –, még összefoghatunk egymásért!” Elköszönt a bíborostól, s a zacskót öblös zsebébe süllyesztette.
– Nos hát, rendben van: útnak indul.
– Igenis, kegyelmes uram.
– Írjon nekem naponta, s tájékoztasson a fejleményekről.
– Okvetlenül, kegyelmes uram.
– Nagyon helyes. Még valami: barátai neve?
– Barátaim neve? – visszhangozta D'Artagnan némi nyugtalansággal.
– Igen; mialatt keresi őket, én magam is érdeklődni fogok, s talán megtudok valamit.
– La Fère gróf, más néven Athos; Du Vallon úr, más néven Porthos; és D'Herblay lovag, ma D'Herblay abbé, más néven Aramis.
A bíboros mosolygott.
– Nemes ifjak – mondta –, azért álltak testőrnek álnévvel, hogy ne szeplősítsék be családi nevüket! Üres erszény, hosszú kard: ismerjük ezt.
– Ha Isten akaratából ezek a hosszú kardok eminenciád szolgálatába állnak – mondta D'Artagnan –, hadd reméljem, hogy ezúttal eminenciád erszénye legyen üres, s az övék tömött! Mert e három emberrel meg velem egész Franciaországot, sőt egész Európát felforgathatja!
– Ezek a gascogne-iak kérkedésben majdnem felérnek az olaszokkal – mondta nevetve Mazarin.
– Kardforgatásban pedig – mondta D'Artagnan a bíboroséhoz hasonló nevetéssel – felül is múlják őket!
S miután szabadságot kért, melyet Mazarin rögtön írásban adott meg neki, kiment.
Mihelyt az udvarban egy lámpához ért, a zacskót lázasan kibontotta.
– Ezüsttallérok! – mondta fitymálva. – Sejtettem. Hej, Mazarin, Mazarin! Nem bízol bennem! A te bajod! Ezt még bánni fogod!
Ezalatt a bíboros a kezét dörzsölte.
– Száz tallér, száz tallér! – motyogta. – Száz tallérért olyan titkot vásároltam meg, melyért Richelieu húszezerrel fizetett volna! Nem is beszélve a gyémántról – pislantott szerelmesen a gyűrűre, melyet megtartott, ahelyett hogy D'Artagnannak adta volna –, e gyémántról nem is beszélve, mely legalább tízezer frankot ér!
És a bíboros, eredményes estjének örvendezve, bevonult a hálószobájába, a gyűrűt betette egy különféle gyémántokkal megrakott ékszeres dobozba, lévén nagy rajongója a drágaköveknek, s Bernouint szólította, hogy vetkeztesse, nem törődve többé a lármával, mely továbbra is hullámokban rezegtette az ablakokat, sem a puskalövésekkel, amelyek imitt-amott még mindig visszhangoztak Párizsban, noha már tizenegy óra is elmúlt.
Közben D'Artagnan a Tiquetonne utca felé igyekezett, hol A Gödölyéhez címzett fogadóban lakott.
Hadd mondjuk el röviden, mi indította D'Artagnant, hogy ezt a szállást válassza.

6.
D'Artagnan negyvenéves korában

Fájdalom, azóta, hogy A három testőr című regényünkben D'Artagnantól a Sírásók utcája 12. alatti házban elbúcsúztunk, sok minden elmúlt, kivált sok esztendő.
Nem D'Artagnan szalasztottá el az alkalmakat, hanem az alkalmak szalasztottak el őt. Mindaddig, míg barátai vették körül, D'Artagnan fiatal s költői maradt; amaz éles eszű, szellemes természetek közül való volt, kik könnyűszerrel sajátítják el mások jó tulajdonságait. Athos nagyvonalúságából, Porthos lelkesedéséből, Aramis választékosságából adott neki. Ha D'Artagnan továbbra is e három ember közt él, rendkívüli ember lehetett volna. Elsőnek Athos hagyta el, hogy visszavonuljon Blois táján örökölt kis birtokára; másodiknak Porthos, hogy feleségül vegye az ügyvéd özvegyét, végül harmadiknak Aramis, hogy végleg szerzetbe lépjen, s abbé legyen. Ettől fogva D'Artagnan, ki jövőjét mintha összekapcsolta volna három barátja jövendőjével, magányosnak és gyengének érezte magát, s bátortalannak egy olyan pályán, melyen, tudta, csak úgy vihetne valamire, ha barátai átengednék neki, ha lehet így mondani, egy-egy részét ama delejes erőnek, melyet az égtől kaptak.
Így aztán, noha testőrhadnagy lett, D'Artagnan továbbra is csak magányosnak érezte magát; származása nem volt olyan főrangú, mint Athosé, hogy a paloták megnyíljanak előtte; nem volt annyira hiú, mint Porthos, hogy elhitesse magával: bennfentes az előkelő társaságban; nem volt annyira előkelő, mint Aramis, hogy megmaradjon vele született eleganciájában, önnönmagából merítvén az eleganciát. Bonacieux-né bájos emléke bizonyos költészettel jegyezte ugyan el az ifjú hadnagy lelkét; de mint minden e világon, rendre rendre ez a törékeny emlék is elhomályosult; a laktanyaélet végzetes, még a főúri intézményekben is. A személyiségét alkotó két ellentétes jellem közül hovatovább az anyagias győzött, s mindig laktanyában, mindig táborban, mindig lovon, D'Artagnan szép csendesen, hogy ő maga sem vette észre, azzá vált (nem tudom, ama korban minek nevezték), amit napjainkban igazi hadfinak neveznek.
De azért D'Artagnan egyáltalán nem vesztette el vele született talpraesettségét; ellenkezőleg: talpraesettsége talán még fokozódott is, és még jobban kiütközött a kissé durva külső alól; csakhogy ezt a talpraesettséget az élet apró-cseprő ügyeire fordította, s nem pedig nagy dolgokra; az anyagi jólétre, ahogyan ezt a katonák értelmezik, vagyis hogy jó szállása, kosztja, gazdasszonya legyen.
S hat esztendeje A Gödölyéhez címzett Tiquetonne utcabeli vendégfogadóban mindezt megtalálta.
Itt-tartózkodása elején a fogadósné, egy huszonöt-huszonhat év körüli szép és üde flamand nő, fülig szerelmes lett bele; s némi turbékolás után, melyet a D'Artagnan által tízszer is karddal fenyegetett kellemetlenkedő férj erősen akadályozgatott, ez utóbbi eltűnt egy szép napon, örökre elbujdosván, miután egy-két hordó bort suttyomban eladott, és árát meg az ékszereket magával vitte. Holtnak hitték; kiváltképp a felesége, kinek hízelgett az elözvegyülés kellemes gondolata, erősítgette bőszen, hogy férje megboldogult. Végül, háromévi kapcsolat után, melyet D'Artagnan nagyon óvakodott megszakítani, mert tanyáját és szeretőjét egyre kellemesebbnek találta, hisz egyik a másik tekintélyét fokozta: a menyecske azzal a lehetetlen igénnyel állt elő, hogy D'Artagnan vegye feleségül.
– Piha! – válaszolta D'Artagnan. – Ez bigámia, drágám! Csak nem gondolja komolyan!
– De hát holtbiztos, hogy megholt!
– Nagy kópé volt, még visszajön, s felakasztat bennünket.
– Hát csak jöjjön! Majd maga megöli; ha már oly bátor és talpraesett!
– A rosseb! Akkor is felakasztanak, életem!
– Tehát visszautasítja a kérésemet?
– De még mennyire! A leghatározottabban.
A szép fogadósné kétségbeesett. Milyen szívesen tekintette volna D'Artagnant nemcsak férjének, de istenének! Oly szép férfi volt, s micsoda büszke bajsza!
E viszony negyedik évében következett be a franche-comté-i hadjárat(24). D'Artagnant beosztották, indulásra készült. Volt is bánat, sírás-rívás, ünnepélyes fogadkozás, hogy hű marad, természetesen a fogadósné részéről. D'Artagnan túl agyafúrt volt ahhoz, hogysem bármit is ígérjen; csak annyit ígért meg, hogy minden tőle telhetőt megtesz majd hírnevének öregbítésére.
E tekintetben ismerjük D'Artagnan bátor természetét. Csodálatos módon vitte vásárra a bőrét; egyszer, amint csapata élén támadott, mellét golyó járta át, s egész hosszában elterítette a csatamezőn. Látták lováról leesni, többé fel se kelni, holtnak hitték, s valahányan a rangjára pályáztak, annak is hirdették, vaktában. Az ember könnyen elhiszi, amire vágyik; nos, a hadseregnél, az altábornoktól kezdve, ki a tábornok halálát kívánja, a közlegényig, ki káplárja halálát kívánja, mindenki kívánja valakinek a halálát.
D'Artagnan azonban nem az az ember volt, aki hagyta volna csak úgy megöletni magát. A nappali forróságban ugyan aléltan hevert a csatatéren, az éj hűvösében azonban magához tért; beért egy faluba, bekopogott a legszebb ház kapuján, beengedték s úgy fogadták, mint mindig mindenütt minden franciát, ha sebesült; Franciaországba érve egyenest Párizsba, Párizsban pedig a Tiquetonne utcába igyekezett.
Szobájában azonban tömött férfi utazótáskát talált s egy kardot a falnak támasztva.
„Úgy látszik, hazajött – gondolta –, annál rosszabb, és annál jobb!”
D'Artagnan természetesen egyre a férjre gondolt.
Érdeklődött: új inas, új szobalány, a fogadósné pedig sétálni ment.
– Egyedül? – kérdezte D'Artagnan.
– Az úrral.
– Az úr tehát visszajött?
– Vissza hát – felelte a szolgáló ártatlanul.
„Ha volna pénzem – gondolta D'Artagnan –, továbbállnék; de nincsen, maradnom kell, s követnem fogadósném tanácsát, keresztülhúzván e kelletlen kísértetférj számításait.”
Alighogy befejezte e monológot, ami bizonyítja, hogy nehéz helyzetben mi sem természetesebb, mint a monológ, midőn a szolgáló, ki a kapuban leskelt, hirtelen elkiáltotta magát:
– Oda nézzen! Épp most jő asszonyom az úrral! D'Artagnan pillantása messzire szállt az utcán, s csakugyan, a Montmartre utca sarkán meglátta a fogadósnét egy hatalmas termetű svájci karján, ki oly hányaveti módon s oly arckifejezéssel lépkedett, hogy régi barátját, Porthost juttatta eszébe jólesően.
„Ez volna a férje? – töprengett D'Artagnan. – Ejha, mintha megnőtt volna, ha nem tévedek!”
S leült a szobában, olyan helyen, hogy rögtön feltűnjék.
A fogadósné, ahogy belépett, azonnal észrevette, s halkan felsikoltott.
E kis sikoltást D'Artagnan felismertetésének tulajdonítván, hozzárohant s gyengéden megcsókolta.
A svájci nagyot nézett, a fogadósné viaszfehér lett.
– Jaj, maga az, uram? Mit akar tőlem? – kérdezte a legnagyobb zavarban.
– Ez az úr az unokaöccse? Vagy az öccse ez az úr? – kérdezte D'Artagnan, egy pillanatra ki nem esvén a szerepéből.
S a választ meg se várva, a svájci nyakába borult, aki dermedten tűrte.
– Ki ez az ember? – kérdezte.
A fogadósné csak hebegett-habogott.
– Ki ez a svájci? – kérdezte D'Artagnan.
– Ez az úr feleségül vesz engem – felelt a fogadósné, egyik ájulásból a másikba esvén.
– Hát az ura meghalt végre?
– Mi köze hozzá?
– Az a közöm hozzá – felelte D'Artagnan –, hogy nemcsak azért nem veheti feleségül az asszonyságot, mert nem kérte a beleegyezésemet, hanem mert...
– Mert?
– Mert nem adom – mondta a testőr.
A svájci olyan veres lett, mint a bazsarózsa; szép aranypaszomántos uniformisában volt, D'Artagnan holmi szürke hacukában, a svájci hat láb magas volt, D'Artagnan alig öt; a svájci otthon érezte magát, D'Artagnant betolakodónak vélte.
– Nem tagarodig inned? – rikácsolta, s nagyot dobbantóit, mint aki komolyan dühbe gurult.
– Én? Eszem ágában sincs! – mondta D'Artagnan.
– Úgy hát karhatalomhoz kell folyamodni – mondta egy inas, ki fel nem foghatta, hogy e kis ember magának követeli az óriás helyét.
– Te – mondta D'Artagnan, kinek a harag kezdett a fejébe szállni, s az inast fülön ragadta –, ha nem maradsz veszteg, kitépem ezt, aminél fogva kezemben tartalak! Maga pedig, dicső Tell Vilmos-ivadék, menjen, csomagolja össze a motyóját ott az én szobámban, mert utamban van, s tüstént lóduljon más fogadót keresni.
A svájci harsány nevetésre fakadt.
– Én lótuljag? – kérdezte. – Utyan mérd?
– Vagy úgy! Helyes – mondta D'Artagnan –, látom, ért franciául. Jöjjön hát, járjunk egyet, mindent megmagyarázok.
A fogadósné, ki tudta, hogy D'Artagnan remek kardforgató, sírásra fakadt, s a haját tépte.
D'Artagnan visszaszólt a kétségbeesett asszonynak.
– Hát akkor adja ki az útját maga!
– Tjű! – toporzékolt a svájci, kinek némi időre volt szüksége, hogy felfogja D'Artagnan indítványát. – Tjű, ki fan maga etyáltalán, hogy ászt montya, járjunk etyet?
– Őfelsége testőrhadnagya vagyok – felelte D'Artagnan –, ehhez képest a maga feljebbvalója, mindenben! Csakhogy itt nem rangról, hanem beszállásolócéduláról van szó, ismeri a szokást. Jöjjön, váltsa ki a magáét! Aki elsőnek tér ide vissza, az foglalja el a szobát!
D'Artagnan elindult a svájcival, a fogadósné akárhogy is jajveszékelt, mert bár szíve a régi babája felé hajolt, nem bánta volna, ha megleckéztetik a büszke testőrt, ki elkövette azt a sértést, hogy kezét visszautasította...
Az ellenfelek egyenest a montmartre-i sáncokba mentek; mire odaértek, beesteledett; D'Artagnan udvariasan megkérte a svájcit, adja át neki a szobát, s ne jöjjön többet vissza; ez azonban tagadólag rázta a fejét, s kardját kivonta.
– Akkor hát itt fog aludni – mondta D'Artagnan –, cudar fekhely, de nem tehetek róla, maga kívánta.
Azzal ő is kardot rántott, s a másikén keresztbe tette.
Markos legénnyel volt dolga, de hajlékonyságával az erőnek fölébe kerekedett. A német vasa sohasem találta el testőrünknek még vasát sem. A svájci két vágást is kapott, mielőtt, a hideg miatt, egyáltalán észrevette volna; a vérveszteség okozta gyengeség azonban hirtelen leülni kényszerítette.
– Lám-lám – mondta D'Artagnan –, nem megjósoltam! Most aztán jól járt, a makacs fejével! Szerencsére két hét alatt kiheverheti. Maradjon itt, cókmókját az inassal ideküldetem. A viszontlátásra! Erről jut eszembe: költözzék a Labdázó Macská-ba a Montorgueil utcában. A koszt ott kitűnő, ha a fogadósné még a régi. Ég áldja!
S azzal vidáman visszatért a Gödölyé-be, a cókmókot valóban a svájci után küldte, kit az inas ugyanazon a helyen talált üldögélve, ahol D'Artagnan hagyta volt, s ahol még mindig ellenfele bátor fellépésén hüledezett.
Az inas, a fogadósné s az egész ház úgy bámult D'Artagnanra, ahogy Herkulesre bámultak volna, ha visszatér a földre, tizenkét hőstettét újra kezdeni.
De mihelyt kettesben maradt a fogadósnéval, így szólt:
– Most már tudja, szép Madeleine, mi a különbség egy svájci s egy nemesember között; egyébként úgy viselkedett, mint egy kocsmárosné. Elég baj ez magának! mert ezzel a viselkedéssel elvesztette megbecsülésemet s vonzódásomat is. A svájcit elkergettem, hogy megalázzam magát; de többet nem lakom itt; hé, inas, holmimat vigyék a Szerelmes Hordó-ba, a Bourdonnais utcába! Isten áldja, asszonyom.
D'Artagnan, úgy látszik, e dörgedelmet tartva, magasztos s egyszersmind megindító is volt: a fogadósné térdre vetette magát előtte, úgy kért bocsánatot, s gyöngéd erőszakossággal tartóztatta. Mit mondjunk még? A nyárs éppen forgott, a kemence duruzsolt, á szép Madeleine sírdogált; D'Artagnan érezte, hogy az éhség, a hideg, a szerelem egyszerre környékezi: megbocsátott, s megbocsátván, maradt.
Nos hát ezért lakott D'Artagnan a Tiquetonne utcabeli Gödölye fogadóban!

7.
D'Artagnan bajba kerül, de egyik régi hölgy ismerősünk segít rajta

D'Artagnan tehát mély tűnődésben mendegélt hazafelé, nem kis örömét lelvén a Mazarintól kapott erszényben, s a szépséges gyémántra gondolgatván, mely az övé volt egyszer, s most a főminiszter ujján látta tündökölni.
„Ha az a gyémánt valaha még a kezembe kerül – gondolta –, azonnal eladom, az árán valami birtokocskát vásárolok apám kastélya körül, mely egészen csinos hajlék, de minden tartozéka egy kert, nem nagyobb, mint az Aprószentek temetője, s ott várnám majd, fenségesen, hogy valamely gazdag örökösnő, jóképűségemtől csábíttatva, jöjjön s férjül vegyen; aztán majd lesz három fiam; az egyikből olyan nagyurat csinálok, mint Athos, a másodikból olyan nyalka katonát, mint Porthos, a harmadikból olyan bájos abbét, mint Aramis. Isten bizony, ez százszor többet érne, mint mostani életmódom; de sajnos, Mazarin túlságosan hitvány alak ahhoz, semhogy gyémántját az én kedvemért kiengedje a markából'.”
Mit szólt volna D'Artagnan, ha tudja, hogy a királyné azt a gyűrűt azért bízta Mazarinra, hogy neki átadja?
A Tiquetonne utcába érve nagy nyüzsgést látott, s tekintélyes csoportosulást a szállása táján.
– Tyűha! – mondta – tán kigyulladt a Gödölye, vagy csakugyan visszajött volna Madeleine ura?
De sem ez, sem az nem történt; közeledvén, D'Artagnan észrevette, hogy nem a fogadó előtt zajlik, hanem a szomszéd ház előtt, ez a csődület. Hangos kiáltások estek, fáklyákkal futkostak, s a fáklyák világánál D'Artagnan uniformisokat is látott.
Megkérdezte, mi történt.
Azt felelték, hogy egy polgár vagy húsz cimborájával megtámadott egy hintót, melyet a bíboros gárdistái kísértek, de ezek erősítést kaptak, s a polgárok menekülésre fogták. A rajtaütés vezére egy szomszédos házba menekült, s épp most folyik a ház átkutatása.
D'Artagnan fiatal korában odafutott volna, ahol uniformisokat lát, és támogatta volna a katonákat a polgárokkal szemben, de forrófejűsége rég lehiggadt; egyébként is a zsebében csörgött a bíboros száz tallérja, s nem akart semmiféle csetepatéba keveredni.
Többet nem kérdezősködött, bement a fogadóba.
Régebben D'Artagnan mindig mindent tudni akart; most mindig eleget tudott.
A szép Madeleine-t ott találta, ki nem remélte jöttét, mert hisz maga D'Artagnan mondta, hogy a Louvre-ban éjszakázik; annál kitörőbb örömmel adózott a váratlan hazatérőnek, ki azért is kapóra jött neki, mert az utcán zajló események szörnyen megijesztették, s egyetlen svájcija sem volt, hogy oltalmazza.
Mindjárt társalgásba akart vele bocsátkozni, elmesélni a történtekét; de D'Artagnan azt mondta, küldje fel a vacsoráját a szobájába, s egy palack régi burgundit is mellé.
A szép Madeleine megszokta, hogy katonásan engedelmeskedjék, vagyis egy-egy intésre is. Ezúttal D'Artagnan beszélni is kegyeskedett, tehát kettős gyorsasággal engedelmeskedett neki.
D'Artagnan fogta kulcsát és gyertyáját, s felment a szobájába. Hogy ne rontsa az üzletet, egy negyedik emeleti szobával is beérte. Sőt igazságszeretetünk arra kényszerít, hogy bevalljuk: a szoba közvetlenül az ereszcsatorna s a tetőfedél alatt volt.
Ez volt az ő Akhilleusz-sátra. Ebbe a szobába zárkózott, valahányszor távolmaradásával akarta büntetni a szép Madeleine-t.
Első dolga volt, hogy erszényét, melynek tartalmáról meggyőződendő nem érezte szükségét az ellenőrzésnek, egy új zárral felszerelt íróasztalkába zárja; aztán, hogy a vacsorát hamarosan felszolgálták, s borát is felhozták, az inast elküldte, s asztalhoz ült.
Ezt nem azért tette, hogy gondolkozzék, ahogy vélte volna az ember, hanem mert D'Artagnan szerint csak akkor csinálunk jól valamit, ha a maga idejében csináljuk. Éhes volt, vacsorázott; vacsora után pedig lefeküdt. D'Artagnan nem tartozott azok közé sem, akik azt vallják, hogy az éjszaka jó tanácsadó; éjjel D'Artagnan aludt. Ezzel szemben reggel friss volt és eleven, s a legjobb ötletek villództak a fejében. Régóta nem volt alkalma rá, hogy reggel gondolkozzék, azonban éjjel mindig aludt.
Korán reggel ébredt, katonás határozottsággal ugrott ki az ágyból, és a szobájában körbe-körbe járva elmélkedett.
„43-ban – így gondolkozott –, körülbelül fél évvel a boldogult bíboros halála előtt, levelet kaptam Athostól. Hol is? Lássuk csak... Megvan, Besançon ostrománál, emlékszem... a lövészárokban voltam. Mit is írt benne? Hogy egy kis birtokon lakik, igen, így írta, egy kis birtokon; de hol? Eddig jutottam a levélben, mikor egy szélroham kikapta a kezemből, valaha utánamentem volna, noha a szél nyílt területre sodorta. De a fiatalság nagyon hiányzik... mikor az ember már nem fiatal. Hagytam hát a levelemet címestül a spanyolokhoz repülni, kik, nem lévén mit kezdeniük vele, bizony visszaküldhették volna... Athosra hát ne gondoljunk többé. Lássuk Porthost.
Tőle is kaptam egy levelet: nagy vadászatra hívott meg a birtokára 1646 szeptemberében. A levél, szerencsétlenségemre, Béarnba jött utánam, ahová apám halála szólított: akkor ért oda, mikor már onnan is továbbmentem. Még tovább is üldözött, de Montmédyben is csak hűlt helyemet találta. Végül 1647 áprilisában utolért; de hogy a meghívás 46 szeptemberére szólt, természetesen nem élhettem vele. Keressük csak meg: itt kell lennie az okmányaim között.”
Kinyitott egy öreg ládát, mely a szoba sarkában hevert, s tele volt pergamenekkel kétszáz évre visszamenőleg a családja birtokára vonatkozóan, amely azóta teljesen kicsúszott a lábuk alól; felkiáltott örömében: ráismert Porthos szarkaláb betűire, s alatta, néhány sorban, derék hitvese ákombákomára.
A levél újraolvasására nem fecsérelt időt, úgyis tudta, mit tartalmaz, csak a cím érdekelte.
A cím ennyi volt: a Du Vallon kastélyban.
Porthos minden egyéb felvilágosításról megfeledkezett. Büszkeségében azt hitte, mindenkinek ismernie kell a kastélyt, melyet a maga nevére keresztelt.
– A mennykő a hiúságodba! – mondta D'Artagnan. – Mindig ugyanaz! Pedig mégis vele kell kezdenem, tekintve, hogy bizonyára nincsen pénzszűkiben, hisz Coquenard úrtól nyolcszázezer frankot örökölt. Éppen ilyen ember kell nekem! Athos talán meghülyült a sok ivástól, Aramist pedig alkalmasint végképp elnyelték a hitbuzgalmi gyakorlatok.
D'Artagnan, miközben így morfondírozott, még egyszer Porthos levelére pillantott; egy post scriptum is volt benne, a következő mondat formájában:

Postajártával Aramisnak is írok, a kolostorába.