Alexandre Dumas

MONTE CRISTO GRÓFJA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-730-2

MOBI ISBN 978-963-387-731-9

Tartalom

- ELSŐ KÖNYV

- Marseille – az érkezés

- Apa és fiú

- A katalánok

- Cselszövés

- Az eljegyzési lakoma

- A királyi ügyész helyettese

- A kihallgatás

- If vára

- Az eljegyzés estéje

- Kis dolgozószoba a Tuilériákban

- A korzikai emberevő

- Apa és fiú

- A Száz Nap

- Az őrjöngő fogoly és a bolond fogoly

- A 34-es és a 27-es

- Egy olasz tudós

- Az abbé zárkája

- A kincs

- A harmadik roham

- If várának temetője

- Tiboulen szigete

- MÁSODIK KÖNYV

- A csempészek

- Monte Cristo szigete

- Káprázat

- Az ismeretlen

- A Pont Du Gard-hoz címzett vendégfogadó

- Az elbeszélés

- A fogolylajstrom

- A Morrel cég

- Szeptember ötödike

- Olaszország – Szindbád, a tengerész

- Ébredés

- Római banditák

- Különös jelenség

- A mazzolata

- A római karnevál

- Szent Sebestyén katakombái

- A találkozó

- HARMADIK KÖNYV

- A vendégek

- A reggeli

- A bemutatás

- Bertuccio úr

- Az auteuili ház

- A vendetta

- Véreső

- Korlátlan hitel

- Az almásszürke fogat

- Ideológia

- Haydée

- A Morrel család

- Pyramus és Thisbe

- Méregkeveréstan

- Ördög Róbert

- Árfolyamhullámzás

- Cavalcanti őrnagy

- Andrea Cavalcanti

- A lucernás

- NEGYEDIK KÖNYV

- Noirtier de Villefort úr

- A végrendelet

- A telegráf

- Milyen módon

- A kísértetek

- A vacsora

- A koldus

- Hitvesi jelenet

- Házassági tervek

- A királyi ügyész dolgozószobája

- Nyári mulatság

- Nyomozás

- A bál

- Kenyér és só

- Saint-Méranné

- Az ígéret

- A Villefort család sírboltja

- A jegyzőkönyv

- A fiatal Cavalcanti fejlődése

- Haydée

- ÖTÖDIK KÖNYV

- Janinából jelentik

- A limonádé

- A vád

- A nyugalomba vonult pék szobája

- A betörés

- Isten keze

- Beauchamp

- Az utazás

- Az ítélet

- A kihívás

- A sértés

- Az éjszaka

- A párbaj

- Anya és fiú

- Az öngyilkosság

- Valentine

- A vallomás

- Apa és lánya

- A szerződés

- A belgiumi országút

- HATODIK KÖNYV

- A Haranghoz meg a Palackhoz címzett fogadó

- A törvény

- A jelentés

- Locusta

- Valentine

- Maximilien

- Danglars aláírása

- A Père-Lachaise temető

- Az osztozkodás

- Az Oroszlánverem

- A bíró

- Az esküdtszéki tárgyalás

- A vádirat

- Bűnhődés

- Az elutazás

- A múlt

- Peppino

- Luigi Vampa étlapja

- A megbocsátás

- Október ötödike

- Jegyzetek

ELSŐ KÖNYV

1
Marseille – az érkezés

A Notre-Dame de la Garde parti őrsége 1815. február 24-én jelezte a Szmirna, Trieszt és Nápoly felől érkező háromárbocos Pharaon hajót.
Mint rendesen, egy révkalauz azonnal nekiindult a kikötőből, érintette If várát, és a Morgion-hegyfok és Rion szigete között érte el a hajót.
És ugyancsak, mint rendesen, a Saint-Jean erőd lapos teteje megtelt kíváncsiakkal. Mert Marseille-ben mindig nagy esemény egy hajó érkezése, főleg az olyan hajóé, amelyet, mint a Pharaon-t, a hajdani Phókaia[1] hajógyáraiban építettek, szereltek fel, raktak meg, és amely a város egyik hajótulajdonosáé.
Eközben a hajó előrehaladt. Szerencsésen átjutott a szoroson, amelyet valamely vulkáni kitörés vájt Clasareigne szigete és Jaros szigete közé. Megkerülte Pomègue-et, és áthaladt három csúcsvitorlájával, nagy orrvitorlájával és farvitorlájával, de olyan lassan és olyan szomorúan, hogy az érdeklődők a szerencsétlenséget megérzők ösztönével azon töprengtek, vajon miféle baleset érhette útközben a hajót. A szakértők azonban rájöttek, hogy ha bármi szerencsétlenség történt volna, az nem magával a hajóval eshetett meg, mert az minden tekintetben a tökéletesen kormányzott hajó hatását keltette: horgonya kivetésre kész, homlokárboc-kötele leakasztva, és a révkalauz mellett, aki készen állt, hogy a Pharaon-t a marseille-i kikötő keskeny bejáratán keresztül irányítsa, fürge mozgású, élénk tekintetű fiatalember állott, figyelemmel kísérte a hajó minden mozdulatát, és megismételte a révkalauz parancsait.
Az a különös nyugtalanság, amely a tömeget elfogta, Saint-Jean terének egyik nézőjét különösen hatalmába ejtette, elannyira, hogy be sem várta, míg a hajó befut a kikötőbe, hanem beugrott egy kis csónakba, és parancsot adott, evezzenek a Pharaon elé, hogy szembe érje a Réserve-kert öblét.
A fiatal tengerész ennek a férfinak közeledését látva, otthagyta a révkalauzt, és kalapját kezében tartva a hajó széléhez támaszkodott. Szép fekete szemű és hajú, magas, karcsú, tizennyolc-húsz esztendős ifjú volt. Egész lényén azoknak az embereknek nyugalma és sajátságos határozottsága ömlött el, akik gyermekkoruk óta megszokták, hogy harcoljanak minden veszedelemmel.
– Ah, maga az, Dantès! – kiáltott a férfi a csónakban. – Mi történt, mit jelent ez a szomorúság, amely lerí a hajóról?
– Nagy szerencsétlenség történt, Morrel úr – válaszolta a fiatalember –, nagy szerencsétlenség, főleg reám nézve: Civita-Vecchia magasságában elveszítettük a derék Leclère kapitányt.
– És a rakomány? – kérdezte élénken a hajótulajdonos.
– Szerencsésen partot ért, Morrel úr, és remélem, meg lesz elégedve ebben a tekintetben. Hanem a szegény Leclère kapitány...
– De hát mi történt vele? – kérdezte a hajótulajdonos szemmel láthatóan megkönnyebbülten. – Mi történt a derék kapitánnyal?
– Meghalt.
– A tengerbe esett?
– Nem, agylázban halt meg. Rengeteget szenvedett szegény.
Azután embereihez fordult:
– Hé, fiúk! – kiáltotta. – Mindenki a helyére! Horgonyt vetünk!
A hajó legénysége engedelmeskedett. A nyolc-tíz matróz közül egyesek a vontatókötelekhez, mások a vitorlaejtőkhöz, fordítókötelekhez és az orrvitorla lehúzóihoz rohantak, a többiek pedig a vitorlák vonóköteleit vették kezelésbe.
A fiatal tengerész futó pillantást vetett a kikötés előkészületeire: látta, hogy teljesítik parancsait, visszatért Morrelhez.
– És hogyan történt ez a szerencsétlenség? – folytatta a hajótulajdonos az imént félbehagyott beszélgetést.
– Bizony, uram, egészen váratlanul: Leclère kapitány hosszan beszélt a kikötő parancsnokával, aztán igen izgatottan távozott Nápolyból. Huszonnégy óra múlva ágynak esett, és három napra rá meghalt... A szokásos módon temettük el. Illőképpen beburkoltuk egy függőágyba, harminchat fontos ágyúgolyót kötöttünk a lábára meg a fejére. El Giglio szigetének közelében nyugszik. Becsületrendkeresztjét és a kardját elhoztuk özvegyének. Érdemes volt – folytatta a fiatalember szomorú mosollyal – tíz esztendőt harcolni az angolokkal, hogy végül is ágyban haljon meg, mint bárki más.
– De hát mit csináljunk, Edmond úr – válaszolta a hajótulajdonos egyre jobban megvigasztalódva –, hiszen mindannyian halandók vagyunk, és az a rendje, hogy az öregek átadják helyüket a fiataloknak, különben semmi sem halad előre. És ha maga biztosít, hogy a rakomány...
– Kifogástalan állapotban van, Morrel úr, arról felelek. Azt tanácsolom, hogy ennél az útnál ne érje be huszonötezer frank nyereséggel.
Majd mikor elhagyták a tornyot, az ifjú tengerész ezt kiáltotta a legényeknek:
– Bevonni az árbocvitorlát, a kormányvitorlát és az orrvitorlát! Rajta!
A parancsot olyan gyorsan teljesítették, akár egy hadihajón.
– Vitorlákat bevonni!
Az utolsó parancsra minden vitorla leereszkedett, és a hajó csaknem észrevétlenül haladt előre. Már csak a végső lökés ereje hajtotta.
– Nem akar beszállni, Morrel úr? – kérdezte Dantès, mert látta, hogy a hajótulajdonos türelmetlen. – Danglars úr, az ön számtisztje, éppen most jött ki a kabinjából, ő mindenről felvilágosítást tud adni önnek. Nekem pedig a horgonyvetésnél a helyem, meg arról is gondoskodnom kell, hogy a hajó gyászt öltsön.
A hajótulajdonos nem mondatta magának kétszer. Megragadta a kötelet, amelyet Dantès ledobott neki, és olyan ügyesen, hogy egy tengerésznek is becsületére vált volna, felmászott a hajó domború oldalához erősített létrán, a fiatal tengerész ezalatt visszatért másodtiszti helyére, átengedte a szót a Danglars néven említett férfinak, aki kabinjából kilépve a hajótulajdonos felé igyekezett.
Huszonöt-huszonhat éves, meglehetősen mogorva arcú férfi volt a közeledő. Fölötteseivel szemben alázatosan, alárendeltjeivel pedig dölyfösen viselkedett. Még a számtiszti állása sem tette valami népszerűvé a matrózok körében, akik éppúgy idegenkedtek tőle, mint amennyire szívükbe zárták Edmond Dantèst.
– Hát, Morrel úr – kezdte Danglars –, ugye hallotta már, milyen szerencsétlenség történt?
– Hogyne, hogyne. Szegény Leclère kapitány! Derék, becsületes ember volt!
– És főleg kitűnő tengerész. A nyílt tengeren öregedett meg, ahogy olyan emberhez illik, aki ilyen fontos cégnek az érdekeit képviseli, mint amilyen a Morrel és Fia cég – válaszolta Danglars.
– De azt hiszem – jegyezte meg a hajótulajdonos, szemével Dantèst követve, aki a horgonyvetéshez alkalmas helyet keresett –, nem is szükséges olyan öreg tengerésznek lenni, mint ahogy maga mondja, Danglars, ahhoz, hogy valaki jól értse a mesterségét. Hiszen itt van előttünk Edmond barátunk, amint látom, ellátja a dolgát anélkül, hogy bárkitől is tanácsot kellene kérnie.
– Úgy van – felelte Danglars, és álnok pillantást vetett Dantèsre. Tekintetében gyűlölet villant fel. – Úgy van, fiatal, és talán túlságosan önhitt. Alig halt meg a kapitány, ő azonnal átvette a parancsnokságot, anélkül hogy bárkivel is megbeszélte volna, és elveszítettünk miatta másfél napot, mert Elba szigetére mentünk, ahelyett hogy egyenesen hazajöttünk volna Marseille-be.
– A másodtisztnek kötelessége, hogy ilyen esetben átvegye a parancsnokságot. A másfél napos időveszteség Elba szigetén, az helytelen volt, hacsak nem szorult a hajó valami javításra.
– A hajónak éppúgy nem volt semmi baja, mint nekem. Kívánom, hogy ön is olyan jó erőben legyen, Morrel úr. Azt a másfél napot puszta szeszélyből vesztettük el, csak mivel neki kedve volt partra szállni.
– Dantès – szólt a hajótulajdonos a fiatalembernek –, jöjjön csak ide.
– Bocsánat, uram – felelte Dantès –, egy pillanat alatt rendelkezésére állok. – A legénységhez fordult.
– Horgonyt le! – mondta.
A horgonyt ledobták, a lánc csörögve hullt alá. Noha a révkalauz is jelen volt, Dantès mindaddig a helyén maradt, míg az utolsó művelet is véget nem ért.
– Félárbocra a lobogót és a jelzőszalagot, keresztbe a vitorlarudakat! – adta ki a parancsot.
– Tetszik látni – jegyezte meg Danglars –, szavamra mondom, máris kapitánynak képzeli magát.
– És valóban az is – jelentette ki a hajótulajdonos.
– Az, csak két aláírás kell hozzá, az öné, Morrel úr, és a társáé.
– Teringettét, és ugyan miért ne hagynánk meg ebben a tisztségben? – kérdezte a hajótulajdonos. – Igaz, hogy fiatal, de úgy látom, nagyszerűen érti a mesterségét.
Danglars homloka elborult.
– Bocsánatot kérek, Morrel úr – mondta Dantès, a beszélgetőkhöz lépve. – Most, hogy a hajó lehorgonyzott, rendelkezésére állok: azt hiszem, hívott az imént.
Danglars hátralépett.
– Csak azt akarom megkérdezni, miért vesztegelt Elba szigetén?
– Nem tudom, uram. Teljesítenem kellett Leclère kapitány utolsó kívánságát. Halála előtt egy kis csomagot adott át nekem Bertrand főmarsall számára.
– Találkozott is vele, Edmond?
– Kivel?
– A főmarsallal.
– Találkoztam.
Morrel körülnézett, és félrevonta Dantèst.
– És hogy van a császár? – kérdezte élénken.
– Amennyire láttam, jól van.
– Látta tehát a császárt is?
– Éppen a marsallnál járt, mikor ott voltam.
– És maga beszélt is vele?
– Inkább ő szólt énhozzám, uram – felelte Dantès mosolyogva.
– És mit mondott magának?
– A hajóról kérdezősködött. Megkérdezte, mikor indult a hajó Marseille-ből, milyen útirányt követett, és miből áll a rakománya. Azt hiszem, ha üres lett volna a hajó, és én lettem volna a gazdája, szívesen megvette volna. De tudtára adtam, hogy csak egyszerű másodtiszt vagyok, a hajó pedig a Morrel és Fia cég tulajdona. „Ó – mondta –, ismerem a céget. A Morrelek foglalkozása apáról fiúra száll, és volt egy Morrel, aki ugyanabban az ezredben szolgált, amelyikben én, amikor Valence-ban állomásoztam.”
– Biz' isten igaz! – kiáltott fel a hajótulajdonos vidáman. – Policar Morrel volt az, a nagybátyám, kapitány lett belőle. Dantès, mondja majd meg a nagybátyámnak, hogy a császár megemlékezett róla, és meglátja, sírva fakad a vén harcos. Jól van – folytatta a hajótulajdonos, és barátságosan vállon veregette a fiatalembert –, helyesen cselekedett, Dantès, amikor teljesítette Leclère kapitány utasításait és kikötött Elba szigetén, jóllehet, ha kitudódna, hogy csomagot vitt a marsallnak, és beszélt a császárral, nagy kellemetlensége származhatna belőle.
– Mennyiben kompromittálhat, uram? – kérdezte Dantès. – Hiszen azt sem tudom, mit vittem oda, a császár pedig csak olyan kérdéseket intézett hozzám, amelyeket bárki másnak is feltett volna. De bocsánatot kérek – folytatta Dantès –, itt az egészségügyi és a vámvizsgálat, megengedi ugyebár?
– Csak tessék, kedves Dantèsem.
A fiatalember távozott, mire Danglars azonnal visszatért.
– Nohát – kezdte –, úgy látom, Dantès jól megokolta, miért vetett horgonyt Porto Ferrajón?
– Kitűnően, kedves Danglars úr.
– Akkor nincs semmi baj – válaszolta Danglars –, mert bizony mindig rosszul esik látnunk, ha egy társunk nem teljesíti a kötelességét.
– Dantès teljesítette a magáét – válaszolta a hajótulajdonos –, kifogástalanul viselkedett. Leclère kapitány parancsolta meg neki, hogy kikössön.
– Igaz, Leclère kapitányról jut eszembe, nem adott át egy tőle származó levelet?
– Kicsoda?
– Dantès.
– Nekem nem! Levél is volt nála?
– Azt hittem, hogy a csomagon kívül levelet is bízott rá Leclère kapitány.
– Miféle csomagról beszél, Danglars?
– Hát arról, amelyet Dantès Porto Ferrajóban leadott.
– Honnan tudja, hogy le kellett adnia valami csomagot Porto Ferrajóban?
Danglars elpirult.
– A kapitány ajtaja nyitva állott, mikor éppen arra haladtam, és megláttam, amint egy csomagot és egy levelet ad át Dantèsnek.
– Nekem nem szólt róla semmit – mondta a hajótulajdonos. – De ha van nála ilyen levél, ide fogja adni.
Danglars egy percig elgondolkozott.
– Akkor nagyon kérem, Morrel úr – mondta –, ne említse a dolgot Dantès előtt. Úgy látszik, tévedtem.
Ebben a pillanatban visszatért a fiatalember, Danglars pedig távozott.
– No, most már szabad, kedves Dantèsem? – kérdezte Morrel.
– Szabad vagyok, uram.
– Nem tartott sokáig az egész.
– Nem, a vámtiszteknek átadtam áruink jegyzékét, a révkapitányság pedig küldött a révkalauzon kívül egy embert, akinek odaadtam a papírjainkat.
– Így hát nincs itt többé semmi tennivalója?
Dantès gyors pillantást vetett maga körül.
– Nincs, minden rendben van – felelte.
– Akkor ugye velünk ebédelhet?
– Bocsásson meg, Morrel úr, bocsásson meg, nagyon kérem, először édesapámat látogatom meg. De nagyon hálás vagyok a megtisztelésért.
– Igaza van, Dantès, igaza van. Tudom, hogy maga jó fiú.
– És... jól érzi magát az apám? Mit tud róla? – kérdezte Dantés némi habozással.
– Hát azt hiszem, jól, kedves Edmond-om, ámbár nem láttam.
– Bizony, egész nap ki sem mozdul a szobájából.
– Ez legalább azt bizonyítja, hogy a maga távollétében nem nélkülözött semmit.
Dantès mosolygott.
– Édesapám büszke ember, uram, és ha mindenben szükséget látott volna, sem kért volna senkitől semmit, hacsak az Istentől nem.
– Jól van hát, de az első látogatás után számítunk magára.
– Ismét elnézését kérem, Morrel úr, de az első látogatás után egy második következik, ami nem kevésbé kedves nekem.
– Ah, igaz, Dantès. Megfeledkeztem róla, hogy a katalánok között van valaki, aki éppen olyan türelmetlenül várja magát, akár az édesapja: a szép Mercédès.
Dantès mosolygott.
– Ezen már cseppet sem csodálkozom – jegyezte meg a hajótulajdonos –, hiszen már háromszor is eljött hozzám, hogy hírt halljon a Pharaon-ról. Az ördögbe is! Edmond, maga egy cseppet sem sajnálatra méltó, ugyancsak szép kedvese van!
– Nem a kedvesem, uram – felelte komolyan a fiatal tengerész –, hanem a menyasszonyom.
– Ez sok esetben ugyanaz – nevetett a hajótulajdonos.
– De nálunk nem, uram – felelte Dantès.
– Jól van, kedves Edmond-om – folytatta a hajótulajdonos –, nem akarom tartóztatni. Elég jól ellátta az én ügyeimet ahhoz, hogy most ideje legyen saját dolgaival is foglalkozni. Nincs szüksége pénzre?
– Nincs, uram. Megvan az útra kapott teljes fizetésem, vagyis csaknem háromhónapi zsold.
– Igazán derék fiú maga, Edmond.
– Ne feledje, hogy apám szegény ember, Morrel úr.
– Igen, igen, tudom, hogy jó fiú. Látogassa hát meg az édesapját: nekem is van fiam, és ugyancsak rossz néven venném, ha háromhónapos utazás után valaki távol tartaná tőlem.
– Akkor hát megengedi? – kérdezte a fiatalember és elköszönt.
– Csak tessék, ha mást már nem akar mondani.
– Nem akarok.
– Leclère kapitány halála előtt nem adott egy nekem szóló levelet magának?
– Írni sem tudott volna, uram. De erről eszembe jut, hogy kétheti szabadságot szeretnék kérni öntől.
– Meg akar házasodni?
– Igen, utána pedig Párizsba szeretnék menni.
– Rendben van, addig marad, ameddig akar, a kirakodás eltart jó hat hétig, és három hónapnál hamarabb aligha kerülünk tengerre... Három hónap múlva azonban itt kellene lennie. A Pharaon nem indulhat útnak a kapitánya nélkül – folytatta a hajótulajdonos, és megveregette a fiatal tengerész vállát.
– A kapitánya nélkül! – kiáltotta Dantès örömtől ragyogó szemmel. – Vigyázzon rá, mit mond, uram, mert ez a leghőbb vágyam. Csakugyan szándékában van, hogy engem a Pharaon kapitányává nevezzen ki?
– Ha magam volnék, kezet adnék rá, kedves Dantèsem, és azt mondanám: „Rendben van.” De társam is van, és maga ismeri az olasz közmondást: Che ha compagno ha padrone.[2] Félig máris nyert ügye van, mivel két szavazat közül egyet már megkapott. Bízza rám a másodikat is, én mindent elkövetek az érdekében.
– Ó, Morrel úr – kiáltott fel az ifjú tengerész könnyes szemmel, és megragadta a hajótulajdonos kezét –, Morrel úr, köszönöm az édesapám és Mercédès nevében.
– Jól van, Edmond, jól van, Isten vigyáz az ilyen derék emberekre. Menjen csak el az édesapjához és Mercédèshez, azután jöjjön vissza hozzám.
– De ne vigyem vissza önt a partra?
– Köszönöm, nem szükséges. Itt maradok, hogy rendezzem Danglars-ral számadásaimat. Meg volt vele elégedve az utazás alatt?
– Attól függ, hogy mire érti ezt a kérdést, uram. Ha mint jó cimborát kérdi, nem, mert azt hiszem, nem szeret engem azóta, hogy egy kettőnk között lefolyt kis perpatvar után elég oktalanul azt ajánlottam neki, álljunk meg tíz percre Monte Cristo szigetén, és intézzük el a veszekedést. Helytelen volt az ajánlatom, és igaza volt, hogy visszautasította. Ha a kérdés a számtisztre vonatkozik, azt hiszem, semmi sem szól ellene, és ön meg lesz elégedve a munkájával.
– De nézze csak, Dantès – kérdezte a hajótulajdonos –, ha maga a Pharaon kapitánya lenne, szívesen megtartaná Danglars-t?
– Akár mint kapitány, akár mint másodtiszt, Morrel úr – válaszolta Dantès –, mindig tisztelni fogom azokat, akik az én hajótulajdonosaim bizalmát élvezik.
– Hát nézze, Dantès, látom, hogy maga minden tekintetben derék fiú. Nem akarom tovább tartóztatni, menjen, mert látom, hogy már tűkön ül.
– Megkaptam hát a szabadságot? – kérdezte Dantès.
– Menjen, megmondtam.
– Megengedi, hogy a csónakjába üljek?
– Tessék.
– Viszontlátásra, Morrel úr. Ezer köszönet.
– Viszontlátásra, kedves Edmond-om, sok szerencsét!
A fiatal tengerész a csónakba ugrott, leült a csónak faránál, és megparancsolta, hogy kössenek ki a Canebière-nél.[3] Két matróz csakhamar nekifeküdt evezőjével, és a bárka olyan sebesen siklott előre, ahogy csak lehetett az ezernyi csónak között. Ezek eltorlaszolták a keskeny utat, amely két sor hajó között a kikötő bejáratától az Orléans-i rakpartig vezetett.
A hajótulajdonos mosolyogva követte tekintetével a partig, látta, amint kiugrik a rakodópart kövezetére, és azonnal elvész a tarkabarka tömegben. Ez a tömeg hajnali öt órától este kilencig összetorlódik e nevezetes rue de la Canebière-en, amelyre a modern phókaiabeliek annyira büszkék, hogy a legnagyobb komolysággal és jellegzetes hangsúlyukkal azt mondják: „Ha a Canebière Párizsban volna, Párizs valóságos kis Marseille lehetne.”
Amint Morrel megfordult, Danglars-t pillantotta meg maga mögött. Úgy látszott, Danglars gazdája parancsaira várt, de tulajdonképpen az ifjú tengerészt kísérte tekintetével.
Hanem a két férfi ugyancsak különböző kifejezésű tekintettel követte ugyanazt az embert.

2
Apa és fiú

Hagyjuk, hadd viaskodjék Danglars a gyűlölet szellemével, hadd próbáljon meg gonosz rágalmakat súgni a hajótulajdonos fülébe régi cimborájáról, és kövessük Dantèst, aki végigsiet a Canebière-en, a rue de Noailles-on, és belép egy kis házba, amely az allées de Meilhan bal oldalán áll. A sötét lépcsőn felsiet az ötödik emeletre, egyik kezével a karfába kapaszkodik, a másikat dobogó szívére szorítva megáll egy félig nyitott ajtó előtt, amelyen át jól be lehet látni a kis szobába.
Ebben a szobában lakott Dantès édesapja.
A Pharaon érkezésének híre még nem jutott el az öregemberhez, aki székében ülve, remegő kézzel rendezgetett néhány szál sarkantyúvirágot és klematiszt, amelyek ablaka rácsán felfutottak.
Hirtelen átkarolta valaki, és egy jól ismert hang szólalt meg mögötte:
– Apám, édes jó apám!
Az öregember felkiáltott, megfordult, és amint megpillantotta a fiát, sápadtan, remegve ölelte át.
– Mi bajod van, édesapám? – kiáltott fel a fiatalember nyugtalanul. – Csak nem vagy beteg?
– Nem, nem, kedves Edmond fiam, gyermekem, nem vagyok beteg. De nem vártalak, és az öröm, a váratlan viszontlátás izgalma... Ó, istenem, azt hiszem, meghalok!
– No, csak nyugodj meg, édesapám! Én vagyok, igazán én! Azt mondják, hogy az öröm nem okozhat bajt, ezért jöttem el hozzád minden híradás nélkül. Mosolyogj hát reám, ne nézz olyan idegenül! Visszajöttem, és most boldogok leszünk.
– Így már jó lesz, fiam – felelte az öreg Dantès. – De hogyan leszünk boldogok? Nem hagysz el többé? No, meséld el a szerencsédet.
– Isten bocsássa meg nekem – jegyezte meg a fiatalember –, hogy egy család gyászának köszönhetem a szerencsémet, de Isten a megmondhatója, hogy nem kívántam ezt a szerencsét. Így esett, és nekem nincsen erőm búsulni miatta: meghalt a derék Leclere kapitány, és valószínű, hogy Morrel úr támogatásával én kerülök a helyére. Érted, édesapám? Kapitány leszek húszéves koromban! Száz arany fizetéssel és haszonrészesedéssel. Ez ugye több, mint amennyit egy magamfajta szegény matróz remélhetett volna?
– Bizony, fiam – felelte az öregember –, ez csakugyan nagy szerencse.
– Azt akarom, hogy az első keresetemből vegyünk neked egy kis házat, kertet, ahol ápolgathatod a loncot, a klematiszt és a sarkantyúvirágot... De mi bajod, édesapám, rosszul érzed magad?
– Türelem, türelem, mindjárt elmúlik...
És az öregember elgyengülten hátrahanyatlott.
– Hamar, hamar, egy pohár bort, apám! – kiáltott a fiatalember. – Ez erőt ad. Hol tartod a bort?
– Nem, köszönöm, ne keresd, nincs rá szükségem – mondta az öreg Dantès, visszatartva fiát.
– Dehogynem, édesapám, hol tartod hát a borodat?
A fiatalember egymás után kinyitogatott két vagy három szekrényt.
– Hasztalan... – mondta az öreg. – Nincs több borom itthon.
– Micsoda? Nincs itthon borod? – csattant fel Dantès elsápadva, és hol az öreg beesett, halvány arcát, hol pedig az üres szekrényeket nézte. – Hát nincs itthon borod? Nem volt rá pénzed, apám?
– Nincs szükségem semmire, hiszen itt vagy te – mondta az öreg.
– Pedig – dadogta Dantès, verejtékes homlokát törülgetve – kétszáz frankot hagytam itt elutazásom előtt, három hónapja.
– Igen, így van, Edmond, de elutazásod előtt megfeledkeztél arról a kis összegről, amellyel Caderousse szomszédnak tartozunk. Hívatott és tudtomra adta, hogy ha nem fizetem ki a tartozásodat, Morrel úrhoz fordul a pénzért. Így hát érthető, féltem, nehogy kellemetlenséged legyen...
– No és?
– Hát kifizettem neki.
– De hiszen én száznegyven frankkal tartoztam Caderousse-nak!
– Igen – dadogta az öreg...
– És ezt a tartozást abból a kétszáz frankból adtad meg, amit itt hagytam neked?
Az öreg igent intett.
– Ilyen módon három hónapig éltél hatvan frankból! – mormogta a fiatalember.
– Tudod, hogy milyen kevéssel beérem – jegyezte meg az öreg.
– Istenem, istenem, bocsáss meg nekem! – kiáltott Edmond, és térdre esett apja előtt.
– Jaj, mit csinálsz?
– Fáj érted a szívem!
– Semmi az egész. Te itt vagy – mondta mosolyogva az öregember. – Most már minden rossznak vége, mert minden rendben van.
– Igen, itt vagyok – mondta a fiatalember –, szép jövő vár, és némi pénzem is van. Tessék, apám – folytatta –, vedd el, és hozass mindjárt valamit.
Ezzel az asztalra ürítette zsebei tartalmát. Tizenkét arany, öt vagy hat darab ötfrankos tallér és valami aprópénz került elő.
Az öreg Dantès arca felderült.
– Kié ez? – kérdezte.
– Hát az enyém... a tied... a miénk!... Vedd el, és vásárolj élelmet, légy boldog, holnapra hozok megint.
– Csak lassan, fiam – mondta az öregember mosolyogva. – Ha megengeded, nem nagyon költekezem a pénzedből, mert ha látják, hogy most nyakra-főre vásárolok, azt gondolják, be kellett várnom jöttödet, hogy vásárolhassak.
– Tégy, ahogy jónak látod, de mindenekelőtt fogadj egy szolgálólányt, édesapám, nem akarom, hogy egyedül maradj. Van csempészett kávém és kitűnő dohányom egy kis ládában a hajófenéken, holnap elhozom. De csendesen, jön valaki.
– Caderousse lesz az, bizonyára meghallotta, hogy megérkeztél, és üdvözölni akar.
– Ez is mindig mást mond, mint amit gondol – mormogta Edmond. – De sebaj, mégiscsak szomszédunk, valamikor szívességet tett nekünk, lássuk hát szívesen.
Alig fejezte be Edmond halk szavait, csakugyan megjelent a lépcsőház ajtajában Caderousse szakállas, fekete feje. Huszonöt-huszonhat éves ember volt. Szövetdarabkát tartott a kezében, amelyet éppen egy kabát kihajtójának szánt, mert szabóság volt a mestersége.
– Nicsak, hát visszajöttél, Edmond? – kérdezte jellegzetes marseille-i kiejtéssel és olyan széles mosollyal, hogy kivillant elefántcsontszínű fogsora.
– Amint látja, Caderousse szomszéd, visszajöttem, és szolgálatára állok, bármiről van is szó – válaszolta Dantès, rosszul leplezve ridegségét az udvariaskodással.
– Köszönöm, köszönöm, szerencsére semmire sincs szükségem, sőt, gyakran megesik, hogy mások szorulnak az én segítségemre. – Dantès ingerült mozdulatot tett. – Ezt nem miattad mondom, fiú: kölcsönadtam neked pénzt, visszafizetted. Megtörténik jó szomszédok közt, és most már nem tartozunk egymásnak semmivel.
– De azoknak – jegyezte meg Dantès –, akik egyszer leköteleztek bennünket, akkor is hálával tartozunk, ha a tartozásunkat már megadtuk nekik.
– Már ugyan mire való erről beszélni? Ami elmúlt, az elmúlt. Beszéljünk inkább szerencsés hazaérkezésedről, fiú. Kimentem a kikötőbe, hogy ellássam magam barna szövettel, és találkoztam Danglars barátommal. „No, mi az, te itt jársz Marseille-ben?” „Én bizony itt” – felelte. „Azt hittem, Szmirnában vagy.” „Ott lehetnék, de hiszen éppen onnan jöttem.” „Hát a kis Edmond hol van?” „Bizonyára az apjánál” – válaszolta Danglars, és én ekkor ide siettem – folytatta Caderousse –, hogy megszorítsam egy jó barátom kezét.
– Derék, jó Caderousse – jegyezte meg az öregember –, nagyon szeret bennünket.
– Bizony, szeretlek és becsüllek benneteket, hiszen olyan ritka a becsületes ember! De úgy látszik, meggazdagodtál, fiú! – folytatta a szabó, és sunyi pillantást vetett arra a marok aranyra és ezüstre, amelyet Dantès az asztalra dobott.
A fiatalember figyelmét nem kerülte el, hogy szomszédja szemében sóvár fény villant meg.
– Ó, istenem, ez a pénz nem az enyém – jegyezte meg hanyagul. – Éppen azt mondtam apámnak, félek, hogy távollétemben nélkülöznie kellett, mire ő ideürítette erszényét az asztalra, hogy megnyugtasson. No, most tedd vissza a pénzedet a perselyedbe, apám – folytatta Dantès –, hacsak most nincs véletlenül Caderousse szomszédnak szüksége rá, mert akkor rendelkezésére áll.
– Nincs rá szükségem, fiú – felelte Caderousse –, hála istennek, eltart a mesterségem. Tedd el a pénzedet, sohasem sok az. De azért éppen olyan hálás vagyok ajánlatodért, mintha el is fogadtam volna.
– Jó szívvel mondtam – jegyezte meg Dantès.
– Nem vonom kétségbe. Igaz is, hát jól áll a szénád Morrel-nél? Nagy ravasz vagy.
– Morrel úr mindig nagyon jó volt hozzám – válaszolta Dantès.
– Akkor pedig nem jól tetted, hogy visszautasítottad az ebédre szóló meghívását.
– Micsoda? Visszautasítottad a meghívását? – kérdezte az öreg Dantès. – Hát ebédre hívott?
– Igen, apám, meghívott – felelte Edmond és elmosolyodott, látva, hogy édesapja mennyire csodálkozik ezen a nagy megtiszteltetésen.
– És miért utasítottad vissza, fiam? – kérdezte az öreg Dantès.
– Hogy mielőbb viszontlássalak, édesapám – válaszolta a fiatalember. – Már alig vártam, hogy lássalak.
– Ez bizonyára bosszúságot okozott a derék Morrel úrnak – jegyezte meg Caderousse. – És ha valaki kapitány akar lenni, nem valami okos dolog bosszantani a hajótulajdonost.
– Megmagyaráztam neki a visszautasítás okát – mondta Dantès –, és remélem, megértette.
– Igen ám, de aki kapitány akar lenni, az hízelegjen egy kissé a gazdáinak.
– Remélem, hogy anélkül is kapitány leszek – válaszolta Dantès.
– Annál jobb! Minden régi jó barátod örülni fog, és ismerek valakit ott a Saint-Nicolas erőd mögött, aki szintén nem fog haragudni érte.
– Mercédès? – kérdezte az öreg.
– Igen, édesapám – felelte Dantès –, Mercédès, és most már, hogy láttalak, hogy tudom, egészséges vagy, és nem nélkülözöl semmit, nagyon kérlek, engedd meg, hogy ellátogassak a katalánokhoz.
– Eredj, fiam – válaszolta az öreg Dantès –, és kívánom, Isten éppúgy áldjon meg a feleségeddel, mint ahogy engem megáldott a gyermekemmel.
– Feleségével! – szólt közbe Caderousse. – Ugyancsak siet, Dantès apó! Hiszen még nem is a felesége.
– Még nem, de nagyon valószínű, hogy nemsokára az lesz – felelte Edmond.
– Nagyon helyes – jegyezte meg Caderousse –, de jól is tetted, hogy hazasiettél, fiú.
– Ugyan miért?
– Hát mivel Mercédès nagyon szép lány, és a szép lányok körül sokan forgolódnak. Mercédèsnek pedig legalább egy tucat udvarlója van.
– Igazán? – kérdezte Edmond mosolyogva, de mosolya mögött egy kis nyugtalanság bujkált.
– Bizony így van – állította Caderousse –, méghozzá gazdag legények is. No de te rövidesen kapitány leszel, téged aztán nem fog visszautasítani.
– Ez annyit jelent – mondta Dantès olyan mosollyal, amely rosszul palástolta nyugtalanságát –, hogy ha nem lennék kapitány...
– Hát, hát... – mormolta Caderousse.
– No, már én általában jobb véleménnyel vagyok a nőkről, mint ön, főleg pedig Mercédèsről – tette hozzá a fiatalember –, és meg vagyok győződve arról, hogy akár kapitány leszek, akár nem, ő hűséges marad hozzám.
– Annál jobb! – jelentette ki Caderousse. – Mikor az ember házasodni készül, fontos, hogy hinni tudjon. De akárhogy van is a dolog, hallgass rám, fiú, ne késlekedj, jelentsd neki, hogy megérkeztél, és mondd el, milyen szerencse vár rád.
– Máris megyek – felelte Edmond.
Megcsókolta apját, elbúcsúzott Caderousse-tól és távozott.
Caderousse még maradt egy percig, azután elbúcsúzott az öreg Dantèstől, maga is elment, és ismét csatlakozott Danglars-hoz, aki a rue de Sénac sarkán várta.
– No, hát láttad? – kérdezte Danglars.
– Most jövök tőle – válaszolta Caderousse.
– Említette azt a reményét, hogy kapitány lesz?
– Úgy beszél róla, mintha máris az volna.
– Türelem! – jegyezte meg Danglars. – Úgy látom, kissé elhamarkodja a dolgot.
– Ejnye, úgy látszik, Morrel úr bizonyosra ígérte neki.
– Így hát nagyon jókedvű?
– Inkább kissé arcátlan. Nekem máris felajánlotta szolgálatait, mintha valami nagy személyiség volna. Felkínálta, hogy pénzt kölcsönöz nekem, akárcsak egy bankár.
– És te visszautasítottad?
– Természetesen, bár elfogadhattam volna, hiszen én adtam kezébe az első ezüstpénzt. De Dantès úr most már nem szorul majd senkire, mivel kapitány lesz.
– Ugyan – jelentette ki Danglars –, még nem az.
– Hát bizony jó volna, ha nem is lenne az – tette hozzá Caderousse –, hiszen akkor már nem is lehet majd beszélni vele...
– Ha nagyon akarjuk – szólt közbe Danglars –, az marad, ami most, sőt, talán még kisebb ember lesz belőle, mint amekkora most.
– Mit mondasz?
– Semmit, csak magamban beszéltem. Még mindig szerelmes a szép katalán lányba?
– Őrülten szereti. Épp odament hozzá. De ha nem csalódom, ott bosszúság éri.
– Magyarázd meg, hogy gondolod.
– Ugyan minek?
– Sokkal fontosabb ez, semmint hinnéd. Te nem szereted Dantèst, ugye?
– Nem szeretem a pökhendi embereket.
– No, hát akkor mondj el mindent a katalán lányról, amit csak tudsz.
– Nem tudok én semmi bizonyosat, de észrevettem egyet-mást, amiből arra következtetek, mint már mondtam, hogy a leendő kapitány kissé bosszankodni fog a chemin des Vieilles-Infirmeries környékén.
– Mondd el már, mit láttál.
– Hát azt láttam, hogy valahányszor Mercédès a városba jön, egy fekete szemű, piros arcú, igen barna és tüzes, magas katalán legény kíséri, akit unokabátyjának nevez.
– Igazán? És gondolod, hogy ez a rokon csapja neki a szelet?
– Feltételezem. Mert mi az ördögöt is keresne egy huszonegy éves magas legény egy tizenhét esztendős szép lány körül?
– Azt mondtad, hogy Dantès a katalánokhoz ment?
– Szemem láttára indult oda.
– Ha mi is odatartanánk és megpihennénk a Réserve-kertben, egy pohár La Malgue bor mellett, talán megtudhatnánk egyet-mást.
– Ugyan kitől?
– Az országúton leszünk, és leolvassuk Dantès arcáról, mi történt.
– Menjünk – felelte Caderousse –, de te fizetsz?
– Természetesen – jelentette ki Danglars.
Ezzel mind a ketten gyors léptekkel elindultak a jelzett irányba.
Odaérve, egy üveg La Malgue bort és két poharat hozattak. Pamphile apó, a kocsmáros, mintegy tíz perce látta Dantèst arra haladni. Mivel a két férfi most már bizonyos volt, hogy Dantès a katalánoknál van, helyet foglaltak a lombosodó platánok és szikomorfák alatt, amelyeknek ágai között vidám madársereg üdvözölte énekével a tavasz egyik első szép napját.

3
A katalánok

Száz lépésre attól a helytől, ahol a két jó barát – tekintetét a szemhatárra függesztve és éberen fülelve – szürcsölgette a gyöngyöző La Malgue bort, egy csupasz domb mögött terült el a katalánok telepe. A dombot kopárrá tette a nap és a misztrál-szél.
Valamikor régen egy titokzatos kivándorló csapat kerekedett fel Spanyolországban, és kikötött azon a földnyelven, ahol ma is él. Senki sem tudta, honnan jön, és milyen nyelven beszél. A csapat egyik vezetője, aki értette a provence-i nyelvet, azt kérte Marseille városától, adja nekik ezt a kopár és terméketlen hegyfokot, amelynél az ókori tengerészek módjára kikötötték hajóikat. A kérést teljesítették, és három hónap múlva kicsiny telep vette körül a tizenkét-tizenöt hajót, amelyek idehozták a tenger cigányait.
A települők leszármazottai most is e furcsa és festői módon épült, félig mór, félig spanyol stílusú telepen laknak. Apáik nyelvét beszélik. Három vagy négy évszázadon át hívek maradtak a kis hegyfokhoz, amelyen megültek, akár egy tengeri madárcsapat, egyáltalán nem avatkoztak bele a marseille-i lakosság dolgaiba, egymás között házasodtak, és megőrizték ősi hazájuk szokásait, viseletét és nyelvét.
Kövessenek végig olvasóink bennünket e kis telep egyetlen utcáján. Lépjenek be velünk az egyik házba. A ház falát hervadt levélszínűre festette a napfény, belül pedig csak a fehér árnyalatú fal díszítette, akárcsak a spanyol posadá-kban.[4]
Koromfekete hajú, szép fiatal lány állt ott egy falnak támaszkodva; bársonyos szeme a gazella szemére emlékeztetett. Karcsú, klasszikusan szép ujjai egy ártatlan harangvirág szirmait tépdesték. A szirmok szanaszét hevertek a földön. Könyökig mezítelen, barna, de az arles-i Venushoz méltó szépségű karja lázas türelmetlenséggel remegett; szépen ívelt kecses lábával úgy dobogott, hogy jól látszott lábszárának tiszta, büszke és merész vonala. Szürke és kék kockával tarkított piros pamutharisnyát viselt.
Tőle három lépésnyire egy húsz-huszonkét esztendős legény ült. Idegesen hintázott a székén, s egy szúrágta régi bútorra könyökölt. Arca nyugtalanságot és bosszúságot árult el. Kérdően nézett a fiatal lányra, aki azonban parancsolóan szegezte a legényre bátor és határozott tekintetét.
– Hát, Mercédès – mondta a fiatalember –, ismét közeledik a húsvét, a lagzi ideje. Mit gondolsz?
– Már százszor megmondtam, Fernand, és igazán nem értem, miért kérdezed annyiszor, hiszen csak magadnak ártasz vele!
– Ismételd el hát, könyörgök, ismételd el, hogy el tudjam hinni. Mondd el századszor, hogy visszautasítod szerelmemet, melyet édesanyád is örömmel látott. Hadd értsem meg, hogy csak játszol a boldogságommal, hogy életem és halálom mit sem jelent neked. Istenem, istenem, tíz éve álmodom róla, hogy a feleségem leszel, Mercédès, és most el kell veszítenem azt a reménységet, amely életemnek egyetlen célja volt!
– Nem én bátorítottalak fel erre a reménységre, Fernand – válaszolta Mercédès. – Soha életemben nem kacérkodtam veled, hogy a szememre vethetnéd. Mindig azt mondtam neked: szeretlek, mint a testvéremet, de sose várj tőlem egyebet, mint ezt a testvéri érzést, mert a szívem másé. Ugye, hogy mindig ezt mondtam neked, Fernand?
– Igen, tudom, Mercédès – válaszolta a fiatalember. – Mindig kegyetlenül őszinte voltál hozzám. De elfelejtetted, hogy a katalánok között él egy szent törvény: csak egymás között házasodnak?
– Tévedsz, Fernand, ez nem törvény, csak szokás, semmi több, és ne hivatkozz erre a szokásra a magad érdekében. A sorozáson kiestél, az a szabadság, amelyet meghagytak neked, nem végleges, egyik percről a másikra behívhatnak. Ha pedig katona lettél, mihez kezdesz velem, szegény, szomorú, vagyontalan árvalánnyal, akinek semmije sincs, csupán egy majdnem romokban álló kunyhója, benne mindössze néhány rongyos halászháló. E hálók nyomorult örökség gyanánt szálltak apámról anyámra és anyámról énreám. Gondold csak el, Fernand, egy esztendeje, mióta anyám meghalt, jóformán az emberek könyörületességéből éltem. Te úgy tettél néha, mintha hasznomat vennéd, csak azért, hogy megosszad velem halász-zsákmányodat. És én elfogadtam ezt, Fernand, hiszen apám testvérének fia vagy, és mert együtt nevelkedtünk, főleg pedig azért, mert neked nagyon rosszul esett volna, ha visszautasítlak. Jól érzem azonban, hogy ez a hal, amelyet eladni viszek, és amelynek árából megveszem a fonáshoz szükséges kendert, érzem, Fernand, hogy ez könyöradomány.
– Mit bánom én, Mercédès, bármilyen szegény és magányos vagy is, így is többet érsz nekem, mint Marseille legbüszkébb hajótulajdonosának vagy leggazdagabb bankárjának a lánya! Mi kell egyéb a magunkfajtának? Becsületes feleség és jó háziasszony. Találhatnék-e nálad különbet?
– Fernand – válaszolta Mercédès, fejét rázva –, ha valaki más férfit szeret, nem a férjét, rossz háziasszonnyá válik, és nem maradhat becsületes feleség sem. Érd be a barátságommal, mert, ismétlem, csak ennyit ígérhetek. Nem ígérek mást, mint amit bizonyosan adni tudok.
– Értem – felelte Fernand. – Türelmesen viselted el a magad nyomorát, de félsz az enyémtől. No hát, Mercédès, ha szeretnél, szerencsét próbálnék, te sikert hoznál nekem, és meggazdagodnék: megnövelhetném halászatomat. Beléphetnék egy irodába segédnek, sőt, magam is lehetnék kereskedő!
– Mindezt nem próbálhatod meg, Fernand, hiszen katona vagy, és csak azért maradhatsz a katalánoknál, mert nincs háború. Maradj te csak halász. Ne álmodj olyasmiről, ami a valóságot még szörnyűbbé tenné számodra, és érd be a barátságommal, mivel ennél többet nem adhatok neked.
– No jó, igazad van, Mercédès, hát tengerész leszek. Apáink öltözéke helyett, amit te úgy megvetsz, díszes kalapot, csíkos inget és olyan kabátot veszek, melynek gombjait vésett horgonyok díszítik. Ugye, ilyen ruha kell ahhoz, hogy a te tetszésedet megnyerje valaki?
– Mit beszélsz? – kérdezte Mercédès, és büszkén a legényre nézett. – Mit beszélsz? Nem értelek.
– Azt akarom mondani, Mercédès, csak azért vagy olyan szigorú és kegyetlen hozzám, mert arra a valakire vársz, aki ezt az öltözéket viseli. De az, akit te vársz, talán megbízhatatlan, és ha ő, nem is, a tenger igazán megbízhatatlan.
– Fernand! – kiáltott fel Mercédès. – Azt hittem, jó ember vagy, de csalódtam benned! Gonosz vagy, Fernand, hogy féltékenységedben Isten haragját hívod segítségül! Hát jól van, nem titkolom, várom és szeretem azt a férfit, akit említettél, és ha nem térne vissza, akkor ahelyett, hogy azzal az ingatagsággal vádolnám, amellyel te vádoltad, azt fogom mondani, hogy utolsó leheletéig engem szeretett.
A fiatal katalán dühösen ökölbe szorította a kezét.
– Megértelek, Fernand; te őt okolod azért, hogy nem szeretlek. Szívesen mérnéd össze tőrével a te katalán késedet! De mit érnél vele? Ha legyőzne, elveszítenéd barátságomat, de ha te győznél, meglátnád, miként változik át ez a barátságom gyűlöletté. Hidd el, nem férkőzhetsz egy nő szívébe, ha összetűzést keresel azzal a férfival, akit szeret. Nem, Fernand, ne engedj rossz gondolataidnak. Ha nem lehetek a feleséged, érd be azzal, hogy jó barátod és testvéred leszek. És egyébként is – tette hozzá zavart és könnyes tekintettel – várj, várj, Fernand: az imént mondtad éppen, hogy a tenger megbízhatatlan, és immár négy hónapja, hogy ő elutazott. Négy hónap óta pedig ugyancsak sűrűn voltak viharok!
Fernand érzéketlen maradt. Nem is próbálta letörülni a Mercédès arcán végiggördülő könnycseppeket. Pedig e könnyek minden cseppjéért odaadta volna szíve vérét. E könnyek azonban más férfiért ömlöttek.
Fernand felállt, fordult egyet a kunyhóban, majd visszatért, és sötét tekintettel, ökölbe szorított kézzel megállt Mercédès előtt.
– Mercédès – mondta –, még egyszer kérdezlek: ez a végső elhatározásod?
– Szeretem Edmond Dantèst – felelte hidegen a fiatal lány –, és senki másnak nem leszek a felesége.
– És mindig őt fogod szeretni?
– Amíg csak élek.
Fernand lehajtotta fejét, mint aki mélyen elcsüggedt, nyögéshez hasonló sóhajt hallatott, majd hirtelen felkapta fejét, fogát összeszorította, orrcimpája kitágult, és ezt mondta:
– De hátha meghalt?
– Ha meghalt; én is meghalok.
– De hátha hűtlen lett hozzád?
– Mercédès! – kiáltott egy vidám hang kívülről. – Mercédès!
– Ah – kiáltott a fiatal lány, felsikoltott örömében, és nagyot ugrott boldogságában –, látod, nem lett hozzám hűtelen, hiszen itt van!
Ezzel az ajtóhoz rohant, kitárta, és felkiáltott:
– Gyere ide, Edmond, itt vagyok!
Fernand sápadtan, remegve húzódott hátra, mint aki útjában kígyót pillant meg, azután visszadűlt székébe.
Edmond és Mercédès egymás karjába borultak. Marseille tüzes napja, amely a nyitott ajtón át betűzött, fényhullámmal öntötte el őket. Eleinte semmit sem láttak abból, ami körülöttük van, végtelen boldogság választotta el őket a világtól, és nem mondtak mást, mint az öröm szaggatott szavait, amelyek már szinte a fájdalom hatását keltik.
Edmond hirtelen megpillantotta Fernand sötét alakját, amint sápadtan és fenyegetőn feltűnt a homályban. Az ifjú katalán szinte öntudatlanul az övében viselt késhez kapott.
– Ó, bocsánat – mondta Dantès, és most már ő húzta össze szemöldökét –, nem vettem észre, hogy hármasban vagyunk.
Azután Mercédèshez fordult:
– Ki ez az úr? – kérdezte.
– Ez az úr a te legjobb barátod lesz, Dantès, mivel az én barátom is, és unokatestvérem, testvérbátyám. Fernand az, vagyis az az ember, akit teutánad, Edmond, a legjobban szeretek a világon. Nem ismered meg?
– Ó, csakugyan – mormogta Edmond.
És anélkül hogy elengedte volna Mercédès karját, a másik kezét barátságos mozdulattal a katalán felé nyújtotta.
Fernand azonban nem fogadta el a baráti kezet, néma és mozdulatlan maradt, mint egy szobor.
Ekkor Edmond kutató pillantást vetett az izgatott és remegő Mercédèsre, utána Fernand-ra, akinek sötét és fenyegető tekintetéből mindent kitalált. Harag ült ki homlokára.
– Mikor annyira siettem hozzád, Mercédès, nem sejtettem, hogy ellenséget találok nálad.
– Ellenséget! – kiáltott Mercédès, dühösen tekintve unokabátyjára. – Ellenséget nálam, Edmond, azt mondod? Ha így gondolnám, karon fognálak, és Marseille-be mennék, elhagynám ezt a házat, és soha többé nem térnék vissza.
Fernand szeme villámot lövellt.
– És ha valami baj találna érni téged, Edmond-om – folytatta a lány, és engesztelhetetlen hidegsége azt bizonyította, hogy Mercédès kitalálta Fernand legsötétebb gondolatait –, ha téged baj érne, felmennék a Morgion-hegyfokra, és fejjel ugranék a sziklákra.
Fernand szörnyen elsápadt.
– De tévedtél, Edmond – folytatta a fiatal lány –, nincs itt semmiféle ellenség. Nincs itt más, csak Fernand, a testvérem, aki mindjárt kezet szorít veled, mint jó barátjával.
E szavaknál Mercédès parancsolóan a katalánhoz fordult, az pedig – mintha e tekintet megbabonázta volna – lassan közelebb lépett Edmond-hoz, és kezét nyújtotta neki.
Gyűlölete, akár valami tehetetlen, de haragos hullám, megtört azon a hatáson, amelyet ez a lány gyakorolt reá.
De alig érintette Edmond kezét, úgy érezte, hogy többet nem bírna ki, és kirohant a házból.
– Ó! – kiáltotta, úgy futott, mint valami eszeveszett, és a haját tépte. – Ki szabadít meg ettől az embertől? Jaj nekem, jaj nekem!
– Ej, katalán, no, Fernand, hová futsz? – kérdezte egy hang.
A fiatalember hirtelen megállt, körülnézett és megpillantotta Caderousse-t, amint egy lugas asztalánál Danglars-ral üldögélt.
– Nohát, miért nem jössz ide? – kérdezte Caderousse. – De sietsz, még annyi időd sincs, hogy jó napot kívánj barátaidnak?
– Főleg, ha azok előtt egy csaknem teli borosüveg álldogál – tette hozzá Danglars.
Fernand bárgyú arccal meredt a két férfira, és nem felelt.
– Mintha megzavarodott volna – jegyezte meg Danglars, és megbökte Caderousse térdét. – Tévedtünk talán, és Dantès mégis győzött, számításunk ellenére?
– Ejnye, ezt meg kell tudni – mondta Caderousse.
A fiatalemberhez fordult:
– No, katalán, elszántad már magad? – kérdezte.
Fernand megtörülte verejtékes homlokát, és lassan a lugas felé indult.
Az árnyas lombok alatt mintha kissé lecsillapodott volna ingerültsége, az üde levegőben pedig talán felfrissült tikkadt teste.
– Adjisten – kezdte –, hívtatok, ugye?
Valósággal lezuhant az asztal körül álló egyik székre.
– Azért hívtalak, mert úgy futottál, mint a bolond, már attól féltem, hogy a tengerbe veted magad – felelte Caderousse nevetve. – Az ördögbe is, a barátaink nemcsak arra valók, hogy megkínáljuk őket egy pohár borral. Azt sem engedhetjük, hogy három-négy pint vizet lenyeljenek.
Fernand akkorát nyögött, hogy zokogásnak is beillett volna, és fejét ráejtette az asztalon keresztbe rakott két öklére.
– Nohát, azt akarom mondani, Fernand – folytatta Caderousse a beszélgetést, azoknak az egyszerű embereknek a darabosságával, akik kíváncsiságukban minden óvatosságot felednek –, olyan vagy, mint egy kikosarazott kérő!
Hangosan nevetett a tréfáján.
– Ugyan – tette hozzá Danglars –, az ilyen szép szál legény nem arra született, hogy szerencsétlen legyen a szerelemben. Csak tréfálsz, Caderousse.
– Nem én – felelte a másik. – Figyeld csak, mekkorákat sóhajt. Ejnye, Fernand – folytatta Caderousse –, ne lógasd már az orrod és felelj. Cseppet sem illendő ám, ha valaki nem felel a barátainak, mikor az egészsége felől érdeklődnek.
– Kutya bajom – jelentette ki Fernand.
Ökölbe szorította a kezét, de a fejét nem emelte fel.
– No látod, Danglars – jegyezte meg Caderousse, szemével intve barátjának –, itt a bökkenő: Fernand, magad is láthatod, derék, jó katalán, Marseille egyik legjobb halásza, szerelmes egy Mercédès nevű szép lányba. De sajnos, úgy látszik, a szép lány a Pharaon másodtisztjét szereti, a Pharaon pedig éppen ma futott be a kikötőbe. Érted?
– Nem, nem értem – felelte Danglars.
– Szegény Fernand-nak útilaput kötöttek a talpára – folytatta Caderousse.
– Hát aztán! – kiáltotta Fernand. Felkapta a fejét, és úgy nézett Caderousse-ra, mintha azt keresné, hogy kin töltse ki a haragját. – Mercédès nem függ senkitől, ugye? Azt szeretheti, akit akar!
– Ha te így fogod fel a dolgot, az már más! – mondta Caderousse. – Azt hittem, katalán vagy, és úgy tudtam, a katalánok nem engedik, hogy vetélytársuk üljön a nyeregbe. Sőt, azt is hallottam, hogy Fernand különösen rettenetes a bosszúállásban.
Fernand szánakozóan mosolygott.
– Aki szerelmes, az sohasem rettenetes – jelentette ki.
– Szegény fiú! – kezdte ismét Danglars; azt színlelte, hogy őszintén sajnálja a fiatalembert. – Nézd csak, nem várta, hogy Dantès ilyen hirtelen visszatér, sőt, talán azt gondolta, hogy már meghalt, vagy hogy hűtlen lett azóta, ki tudja! Az ilyesmi azért olyan kínos, mert váratlanul jön.
– Ohó – mondta Caderousse, aki a beszélgetés közben folyton ivott, és ezért a bódító La Malgue bor kissé már a fejébe szállt –, annyi bizonyos, hogy nem Fernand az egyetlen, akit bosszantott Dantès szerencsés hazatérte. Igaz-e, Danglars?
– Biz az úgy van, és szinte azt mondhatom, hogy ez lesz a veszte.
– Sebaj – folytatta Caderousse, és töltött Fernand poharába, a magáét immár nyolcadszor vagy tizedszer öntötte tele. Danglars pedig szinte nem is nyúlt a borhoz. – Sebaj, közben feleségül veszi Mercédèst, a szép Mercédèst. Hiszen ezért jött haza.
Danglars átható tekintettel nézte a fiatalembert, akinek szívére oly súlyosan nehezedtek Caderousse szavai, mint az ólom.
– És mikor lesz az esküvő? – kérdezte.
– No, ott még nem tartunk! – mormogta Fernand.
– Mindegy, meglesz, olyan bizonyos, mint az, hogy Dantès lesz a Pharaon kapitánya, ugye, Danglars? – tette hozzá Caderousse.
Danglars megremegett e váratlan támadásra, és Caderousse felé fordult. Most ő vizsgálta társa arcát, hogy lássa, előre megfontolt volt-e ez a támadás. De Caderousse-nak immár ittasságtól bárgyú arcáról irigységen kívül semmit sem olvasott le.
– Hát rajta – mondta, teleöntve a poharakat – igyunk Edmond Dantèsnek, a szép katalán nő férjének egészségére!
Caderousse elnehezült kézzel vitte a szájához poharát, és egy hajtásra kiitta. Fernand fogta a magáét, és földhöz vágta.
– Ej, ej – jegyezte meg Caderousse –, nini, mit látok a domb tetején? Nézd csak, Fernand, neked jobb a szemed. Úgy hiszem, kissé zavarosan kezdek látni, és tudod, a bor is áruló: úgy rémlik, mintha két szerelmes tartana erre egymás mellett, kéz a kézben, Uram, bocsá'! Ezek nem is sejtik, hogy látják őket, és nini, most csókolóznak!
Danglars jól látta, hogy Fernand arcát szemlátomást eltorzította az aggodalom.
– Ismeri őket, Fernand úr? – kérdezte.
– Ismerem – válaszolta Fernand közönyösen –, Edmond úr az és Mércédès kisasszony.
– No lám csak! – jegyezte meg Caderousse. – Én pedig nem ismertem meg őket. Hé, Dantès! Hahó, szép kislány! Jöjjenek ide egy kicsit, és mondják el, mikor lesz az esküvő, mert Fernand úr úgy megmakacsolta magát, nem akarja elárulni nekünk.
– Nem hallgatsz! – szólt közbe Danglars, és úgy tett, mintha visszatartaná Caderousse-t, aki a részegek makacsságával hajolt ki a lugasból. – Igyekezz egyenesen ülni, és hagyd nyugton csókolózni a szerelmeseket. Nézd csak, végy példát Fernand úrról, ő milyen okosan viselkedik.
Meglehet, hogy Fernand, akit Danglars kötekedése kezdett kihozni a sodrából – mint torreádor bőszítése a bikát –, már-már rárohant volna Dantèsre, fel is állt, hogy vetélytársának ugorjon, de abban a pillanatban a szép Mercédès nevetve fordult felé, és tiszta tekintete Fernand-ra esett. Fernand-nak eszébe jutott a fiatal lány fenyegetése, hogy Edmond esetleges halálába ő is belehalna – és csüggedten visszaült a helyére.
Danglars egyik férfiról a másikra nézett. Az egyiket egészen elbutította az ital, a másikat a szerelem tartotta hatalmában.
– Mit kezdjek ezekkel az ostobákkal? – mormogta. – Attól tartok, hogy egy részeggel meg egy gyáva fickóval van dolgom: az egyik a bortól ittas, ahelyett hogy a gyűlölet kábítaná el, a másik meg egy ostoba kamasz, akinek az orra elől kapják el a kedvesét, és beéri azzal, hogy sír és panaszkodik, mint egy gyermek. Pedig olyan villogó szeme van, akár egy spanyolnak, szicíliainak vagy kalábriainak, márpedig ezek bosszút szoktak állni. Az ökle pedig olyan, hogy egy csapással szét tudná zúzni egy ökör fejét, akár a mészáros taglója. Bizonyos, hogy Edmond felülkerekedik, csúffá tesz mindannyiunkat, elveszi a szép lányt, kapitány lesz, hacsak... – és kaján mosoly ömlött el Danglars ajkán – hacsak én bele nem avatkozom – tette hozzá.
– Hé! – kiáltott ismét Caderousse, félig felállva és öklével az asztalra támaszkodva. – Hé, Edmond! Hát meg se látod barátaidat, vagy máris büszkébb lettél, semhogy szóba állj velük?
– Dehogy, kedves Caderousse barátom – válaszolta Dantès. – Nem büszke vagyok én, hanem boldog, márpedig úgy hiszem, a boldogság még jobban elvakít, mint a büszkeség.
– Így már helyes, ezt jól megmagyaráztad – jegyezte meg Caderousse. – Jó napot, Dantèsné asszonyom.
Mercédès komolyan köszönt.
– Még nem viselem ezt a nevet – mondta –, és az én hazámban úgy tartják, hogy szerencsétlenséget jelent, ha a lányt jegyese nevén szólítják az esküvő előtt. Kérem, szólítson csak Mercédèsnek.
– Bocsássunk meg ennek a derék Caderousse szomszédnak – mondta Dantès –, hiszen olyan keveset tévedett!
– Így hát az esküvő hamarosan meglesz, Dantès úr? – kérdezte Danglars, üdvözölve a fiatal párt.
– Amilyen hamar csak lehetséges, Danglars úr. Még ma megtartjuk az eljegyzést Dantès papánál, és holnap vagy legkésőbb holnapután megüljük a lakomát a Réserve-kertben. Remélem, eljönnek barátaink is. Önöket is meghívjuk, Danglars úr, Caderousse úr.
– Hát Fernand? – kérdezte Caderousse erőltetett nevetéssel. – Fernand-t is meghívják?
– Feleségem testvére nekem is testvérem – jelentette ki Edmond –, és Mercédès is meg én is nagyon sajnálnánk, ha nem jönne el a lakodalmunkra.
Fernand felelni akart, de a hang megakadt a torkán, egy szót sem tudott szólni.
– Tehát ma lesz az eljegyzés, holnap vagy holnapután meg a lakodalom... Az ördögbe is, kapitány, ön ugyancsak siet.
– Danglars – mondta Edmond mosolyogva –, ugyanazt ismétlem el, amit az imént Mercédès mondott Caderousse-nak: ne szólítson azon a címen, amely még nem illet meg, mert az szerencsétlenséget jelent.
– Bocsánat – felelte Danglars –, én egyszerűen csak annyit mondtam, hogy úgy látszik, ugyancsak sietnek. Az ördögbe is, van időnk, hiszen a Pharaon, három hónapon belül nem indul útnak.
– Az mindig sürgős, hogy boldogok legyünk, Danglars úr, mert amikor valaki már sokat szenvedett, nagyon nehezen hisz a boldogságban. Engem azonban nem csupán az önzés sarkall: Párizsba kell mennem.
– Igazán? Párizsba! Először utazik Párizsba, Dantès?
– Először.
– Elintéznivalója van ott?
– Nem a saját dolgom: teljesítenem kell szegény Leclère kapitányunk végső akaratát. Megérti, Danglars, hogy ez szent kötelesség. Egyébként legyen nyugodt, csak éppen megyek és jövök.
– Értem, értem – felelte Danglars jó hangosan.
De magában hozzátette: „Párizsba megy, hogy átadja a megadott címre azt a levelet, amelyet a főmarsalltól kapott. A mindenségit! Erről a levélről kitűnő ötletem támadt! Ohó, Dantès barátom, a te neved még nincs a Pharaon névsorának élére írva.”
Ezzel ismét Edmond-hoz fordult, aki már távozóban volt.
– Hát jó utat! – kiáltotta.
– Köszönöm – válaszolta Edmond hátrafordulva és barátságosan intve.
A szerelmespár ezután olyan vidáman és nyugodtan folytatta útját, mint két kiválasztott, aki az égbe indul.

4
Cselszövés

Danglars követte tekintetével Edmond-t és Mercédèst, míg csak a szerelmesek el nem tűntek a Saint-Nicolas erőd egyik kanyarulatánál. Akkor visszafordult, és látta, hogy Fernand sápadtan, remegve visszahanyatlott helyére, Caderousse pedig valami bordalt dünnyögött.
– Nocsak, kedves uram – mondta Danglars Fernand-nak –, úgy látom, ez a házasság nem mindenkit tesz boldoggá.
– Engem kétségbe ejt – jelentette ki Fernand.
– Maga hát szerette Mercédèst?
– Imádtam!
– Régóta?
– Mióta csak ismerem.
– Na és most a haját tépi, ahelyett hogy megpróbálna segíteni a bajon! Az ördög vigye el, nem hittem volna, hogy így viselkedik egy katalán!
– Hát mit csináljak? – kérdezte Fernand.
– Mit tudom én? Ez nem az én dolgom. Úgy hiszem, nem én vagyok szerelmes Mercédès kisasszonyba, hanem maga. Azt mondja az evangélium: „Keressetek és találni fogtok.”
– Én már találtam.
– Mit?
– Le akartam szúrni azt az embert, de a lány azt mondta, hogy megöli magát, ha a vőlegényét valami baj éri.
– Ugyan, ugyan, könnyen kimondják az ilyesmit, de nem teszik meg.
– Maga nem ismeri ám Mercédèst, uram: amit ígért, meg is teszi.
– Ostoba! – mormogta Danglars. – Bánom is én, megöli-e magát vagy sem, csak Dantès ne legyen kapitány.
– És ha Mercédès meghal, én is meghalok – folytatta Fernand, és érződött a hangján, hogy elhatározása megmásíthatatlan.
– Ez aztán a szerelem! – jelentette ki Caderousse egyre nehezebben forgó nyelvvel. – Vagy én nem értek hozzá!
– Maga derék fiúnak látszik – jegyezte meg Danglars –, és az ördög vigyen el engem, ha meg nem próbálom kihúzni magát a csávából, de...
– Igen, igen – mondta Caderousse.
– Kedves barátom – kezdte ismét Danglars –, te bizony úgyszólván tökrészeg vagy, ha kiiszod ezt az üveget, teljesen berúgsz. Igyál és ne törődj azzal, hogy mi mit csinálunk: ahhoz, amit mi tenni akarunk, tiszta fej kell.
– Már hogy én részeg volnék? – kérdezte Caderousse. – Ugyan, eredj már! Megiszom még vagy négy ilyen üveggel, nem nagyobbak ezek, mint valami kölnivizes üveg. Pamphile apó, bort ide!
Caderousse poharával az asztalt verte, hogy nagyobb nyomatékot adjon szavának.
– Mit mondott, uram? – kezdte ismét Fernand, és mohón leste a félbemaradt mondat folytatását.
– Hogy mit mondtam? Már nem is emlékszem. Ez a részeg Caderousse kiverte a fejemből.
– Hát ha éppen tudni akarod: részeg vagyok. Annak fájjon, aki nem iszik, mert valami titkot takargat, és attól tart, hogy a bor megoldja a nyelvét.
Ezzel Caderousse egy akkoriban nagyon divatos dal két utolsó sorát kezdte énekelni:

Minden gonosz csupán vizet iszik,
Az özönvíz erről tanúskodik.

– Azt mondta az imént, uram, hogy segíteni akar rajtam, de... – kezdte ismét Fernand.
– Igen, de... ahhoz, hogy kihúzzam a csávából, elég, ha Dantès nem veszi feleségül azt a lányt, akit maga szeret. Ez a házasság Dantès halála nélkül is pompásan füstbe mehet.
– Csak a halál választhatja el őket egymástól – jelentette ki Fernand.
– Maga úgy gondolkodik, mint valami csiga, barátom – mondta Caderousse –, de Danglars elég agyafúrt, rosszmájú, körmönfont, be fogja bizonyítani, hogy magának nincs igaza. Rajta, Danglars. Kezeskedtem érted. Mondd meg neki, nem feltétlenül szükséges, hogy Dantès meghaljon. Kellemetlen is volna, ha meghalna. Jó fiú az, én szeretem. A te egészségedre, Dantès.
Fernand türelmetlenül állt fel.
– Hadd beszéljen – kezdte ismét Danglars, visszatartva a fiatalembert. – Egyébként akármilyen részeg is, nem sokat téved. A távollét éppen úgy elválaszt, mint a halál. Ha Edmond és Mercédès közé egy börtön fala ékelődik, csakúgy szétválasztja őket, akár egy sírkő.
– Igen ám, csakhogy a börtönből egyszer ki is szabadulhat – szedte össze Caderousse maradék józanságát –, és ha az ember kijön a börtönből, s ha Edmond Dantèsnek hívják, bizony, bosszút áll.
– Bánom is én! – mormogta Fernand.
– Egyébként – kezdte ismét Caderousse –, miért vetnék Dantèst börtönbe? Se nem lopott, se nem gyilkolt.
– Hallgass – mondta Danglars.
– Nem hallgatok – felelte Caderousse. – Tudni akarom, miért akarják Dantèst börtönbe vetni. Én bizony szeretem Dantèst. A te egészségedre, Dantès!
Újra felhajtott egy pohár bort.
Danglars látta a szabó merev tekintetéből, hogy ittassága fokozódott, és Fernand-hoz fordult:
– Nohát, érti már – kérdezte –, hogy nem szükséges megölni?
– Értem, ha – mint az imént mondta – van rá mód, hogy letartóztassák. De melyik az a mód?
– Ha nagyon keressük, megtaláljuk – felelte Danglars. – De – folytatta – ugyan mi az ördögnek avatkozzam én bele? Mi közöm hozzá?
– Nem tudom, van-e valami köze hozzá – mondta Fernand, és megragadta Danglars karját. – De annyit tudok, van valami oka rá, hogy Dantèst módfelett gyűlölje. Aki maga is gyűlöl valakit, az nem csalódhat a mások érzéseiben.
– Már hogy nekem volna okom Dantèst gyűlölni? Szó sincs róla, szavamra mondom. Láttam, hogy maga boldogtalan, és a boldogtalansága részvétet keltett bennem, ennyi az egész. De abban a pillanatban, hogy maga azt hiszi, saját érdekemben dolgozom, isten vele, kedves barátom, segítsen magán, ahogy tud.
És Danglars úgy tett, mintha fel akarna állni.
– Nem – mondta Fernand, és visszatartotta Danglars-t –, maradjon! Végül is nem törődöm vele, hogy maga haragszik-e Dantèsre vagy sem: én bizony gyűlölöm, és ezt nem is titkolom. Találjon rá módot, én pedig keresztülviszem, feltéve, ha nincs szó gyilkolásról, mert Mercédès kijelentette, hogy öngyilkos lesz, ha Dantès meghal.
Caderousse, aki eddig az asztalra hajtotta fejét, most felpillantott, bárgyún s zavarosan nézett Fernand-ra és Danglars-ra:
– Megölni Dantèst? – kérdezte. – Ki akarja megölni Dantèst? Én nem akarom, hogy megöljék: nekem jó barátom. Ma reggel is felajánlotta, hogy megosztja velem a pénzét, mint ahogy én is adtam neki a magaméból. Nem akarom, hogy megöljék Dantèst!
– Ugyan ki akarja megölni, te ostoba? – felelte Danglars. – Csak egy kis tréfáról van szó. Igyál az egészségére – tette hozzá, és újra töltött Caderousse poharába –, és hagyj nekünk békét.
– Igen, igen, Dantès egészségére! – mondta Caderousse, és kiürítette poharát. – Az ő egészségére!... Az ő egészségére!...
– No de milyen módot gondolt ki? – kérdezte Fernand.
– Maga még nem talált ki semmit?
– Nem, ezt maga vállalta.
– Igaz – ismerte be Danglars –, a franciák ebben felülmúlják a spanyolokat, a spanyolok soká rágódnak valamin, a franciák találékonyabbak.
– Mondjon hát valami jó ötletet – türelmetlenkedett Fernand.
– Pincér – mondta Danglars –, tollat, tintát, papirost ide!
– Tollat, tintát, papirost! – mormogta Fernand.
– Igen, én számtiszt vagyok: toll, tinta és papiros a szerszámom. És ezek nélkül semmit sem tudok csinálni.
– Tollat, tintát, papirost! – kiáltott most Fernand is.
– Minden van ezen az asztalon, amit kértek – felelte a pincér, és a kért tárgyakra mutatott.
– Adja hát ide őket.
A pincér fogta a papírt, tintát és tollat, s a lugas asztalára tette.
– Ha meggondolja az ember – jegyezte meg Caderousse, és kezét a papírra ejtette –, hogy ezekkel a holmikkal biztosabban megölhetnek valakit, mintha egy fa mögül lesből akarnák meggyilkolni! Mindig jobban féltem a tolltól, egy üveg tintától és egy lap papirostól, mint a kardtól vagy a pisztolytól.
– Ez a fickó még korántsem olyan részeg, mint amilyennek látszik – jegyezte meg Danglars. – Töltsön csak neki még, Fernand.
Fernand megtöltötte Caderousse poharát, és Caderousse, mint vérbeli iszákos, elvette kezét a papírról, és megfogta a poharat.
A katalán tekintetével követte mozdulatát, míg csak Caderousse, akit ez az újabb pohár végleg levett a lábáról, le nem tette, vagy inkább le nem ejtette poharát az asztalra.
– Nos? – kezdte ismét a katalán, mikor látta, hogy az utolsó pohár bor végleg elhomályosította Caderousse öntudatát.
– Nohát, azt mondom – jelentette ki Danglars –, ha például azok után, hogy Dantès útközben kikötött Nápolyban és Elba szigetén, valaki feljelentené a királyi ügyésznek, hogy bonapartista ügynök...
– Én feljelentem! – kiáltotta izgatottan a fiatalember.
– Igen ám, de alá kell írnia nyilatkozatát, és szembesítik azzal, akit feljelentett; én el is tudnám látni bizonyítékokkal, de Dantès nem maradhat börtönben élete végéig, egy szép napon kiszabadul, és akkor jaj annak, aki odajuttatta.
– Nem is kívánnék mást – jelentette ki Fernand –, mint azt, hogy kikezdjen velem!
– Az ám, de hát Mercédès! Mercédès bizony meggyűlöli magát, ha maga miatt az ő imádott Edmond-jának csak a haja szála is meggörbül!
– Az igaz – jegyezte meg Fernand.
– Nem, nem – kezdte el újra Danglars –, ha ilyesmire szánja el magát az ember, legjobb egészen egyszerűen fogni ezt a tollat, mint ahogy én teszem, bemártani a tintába, és hogy rá ne ismerjenek az írásra, bal kézzel megírni a kis feljelentést.
Ezzel Danglars megmutatva, hogyan képzelte el a dolgot, bal kézzel és megszokott írásától teljesen, elütő, balra dűlő írással papírra vetett és Fernand-nak nyújtott néhány sort. Fernand félhangon olvasta:

A trón és a vallás egyik híve értesíti a királyi ügyész urat, hogy a Pharaon hajó Edmond Dantès nevű másodtisztje ma reggel megérkezett Szmirnából, miután hajójával kikötött Nápolyban és Porto Ferrajón. A nevezettet Murat bízta meg, hogy levelet adjon át a bitorlónak,[5] a bitorló pedig egy másik levelet küldött vele a párizsi bonapartista bizottság számára.
Bűnének bizonyítéka nyomban meglesz letartóztatása után, mert ez a levél vagy nála, vagy apjánál, vagy pedig a Pharaon hajón levő fülkéjében található.

– Ez rendjén volna – fűzte hozzá Danglars –, így józanul áll bosszút, nem árulja el magát, és a dolog simán halad előre. Nincs más tennivaló, mint összehajtogatni ezt a levelet, mint ahogy én teszem, és megcímezni: „A királyi államügyész úrnak.” Így rendben is lesz az egész.
Danglars könnyedén megcímezte a levelet.
– Igen, minden rendben van – kiáltott fel Caderousse, aki értelmének végső érőfeszítésével követte a levél felolvasását, és ösztönösen megértette, hogy milyen nagy szerencsétlenséget okozhat ez a feljelentés. – Igen, minden rendben volna, csakhogy alávalóság lenne. – Kinyújtotta karját a levélért.
– Hiszen – mondta Danglars, elkapva előle a levelet – mindaz, amit mondtam és amit írtam, merő tréfa. Magam haragudnám meg legelsősorban, ha valami baj találná érni Dantèst, ezt a jó Dantèst! Ide nézzetek...
Fogta a levelet, összegyűrte és a lugas egyik sarkába dobta.
– Így már rendjén van – jelentette ki Caderousse –, Dantès az én barátom, és nem akarom, hogy valami baj érje.
– Ugyan már, ki az ördög akarná bajba keverni? Sem én, sem Fernand! – mondta Danglars.
Felállt és szemmel tartotta a fiatalembert, aki ülve maradt, de tekintetével mohón követte a sarokba dobott feljelentést.
– Hát akkor – kezdte ismét Caderousse – bort ide: inni akarok Edmond és a szép Mercédès egészségére.
– Máris nagyon sokat ittál, te részeges kancsó – felelte Danglars –, és ha így folytatod, itt kell majd aludnod, hiszen meg sem tudsz állni a lábadon.
– Még hogy én – mondta Caderousse az ittas ember önhittségével –, még hogy én nem tudok megállni a lábamon! Fogadok, hogy felmászom az Accoule-ok tornyára, és még csak el sem szédülök!
– Jól van, tessék – felelte Danglars –, fogadok, de csak holnapra; most már itt az ideje, hogy hazamenj, add ide a karodat, és gyerünk.
– Gyerünk – mondta Caderousse –, de ahhoz nincs szükségem a te karodra. Jössz, Fernand? Visszajössz velünk Marseille-be?
– Nem – felelte Fernand –, hazamegyek a katalánokhoz.
– Rosszul teszed, gyere inkább velünk Marseille-be.
– Semmi dolgom Marseille-ben, nem akarok odamenni.
– Hogy mondtad? Nem akarsz, kedves barátom? Ahogy tetszik! Nem erőszak a disznótor! Gyere, Danglars, hadd menjen vissza ez az úr a katalánokhoz, ha így akarja.
Danglars arra használta fel Caderousse-nak ezt az engedékeny pillanatát, hogy Marseille felé vonszolja. De hogy Fernand-nak rövidebb és könnyebb útja legyen, ahelyett hogy a Rive-Neuve rakodópartjára tért volna, a Saint-Victor kapu felé vette útját. Caderousse, karjába kapaszkodva, tántorogva követte.
Danglars mintegy húsz lépés után hátrafordult, és látta, amint Fernand megragadja a papírt és zsebre teszi. Azután kisiet a lugasból, és Pillon felé indul.
– Ugyan, mit csinál? – kérdezte Caderousse. – Hiszen hazudott nekünk: azt mondta, a katalánokhoz megy, most pedig a városnak indult. Hé, Fernand! Eltévedtél, fiam!
– Inkább te látsz zavarosan – jegyezte meg Danglars –, ő egyenesen a Vieilles-Infirmeries útján halad.
– Csakugyan! – mondta Caderousse. – Márpedig megesküdtem volna rá, hogy jobbra fordult. Mindennek a bor az oka.
– Gyerünk már – mormogta Danglars –, azt hiszem, most már megy a dolog, megy a maga útján, és hagyni kell, hadd menjen szépen előre.

5
Az eljegyzési lakoma

Másnap szép időre virradtak. A nap tisztán, ragyogóan kelt fel, és első bíborpiros sugarai rubinttal ékesítették a hullámok tajtékos taraját.
Az ebédet ugyanannak a Réserve-nek első emeletén rendezték meg, amelynek lugasával már megismerkedtünk. A nagytermet öt vagy hat ablak világította meg, mindegyik ablak fölött (magyarázza meg ezt a csodát, aki tudja) Franciaország egy-egy nagyvárosának neve díszlett.
Egy fából készült tornác, mint az épület többi része, végigvonult az ablakok egész hosszában.
Noha a lakomát csak délre tervezték, a tornácon már délelőtt tizenegy óra óta türelmetlenül sétálgattak a vendégek. A Pharaon kiváltságos matrózai és néhány katona, valamennyien Dantès barátai. Mindannyian legszebb ruhájukat öltötték fel a jegyespár tiszteletére.
Az a hír járta a leendő asztaltársak között, hogy a Pharaon tulajdonosai is meg akarják tisztelni jelenlétükkel másodtisztjük eljegyzési lakomáját. De ez olyan óriási megtiszteltetés lett volna Dantès számára, hogy egyelőre senki sem merte elhinni.
Pedig a Caderousse-szal együtt érkező Danglars is megerősítette ezt a hírt. Aznap reggel találkozott magával Morrel úrral, és Morrel úr mondta neki, hogy a Réserve-ben fog ebédelni.
És csakugyan, az ő érkezésük után csakhamar Morrel úr is belépett. A Pharon matrózai egyhangú tapssal és hurrázással fogadták.
Úgy vélték, a hajótulajdonos jelenléte annak a hírnek a megerősítése, hogy Dantès lesz a kapitány. Mivel pedig Dantèst szívből szerették a hajón, ezek a derék emberek ilyen módon fejezték ki hálájukat Morrelnek, amiért választása ezúttal megegyezett az ő kívánságukkal.
Alig lépett be Morrel úr, Danglars-t és Caderousse-t közös megegyezéssel elküldték a vőlegényhez; az ő dolguk volt értesíteni Dantèst a fontos személyiség megérkezéséről, akinek megjelenése élénk feltűnést keltett, és nekik kellett sürgetniük is a fiatalembert.
Danglars és Caderousse szinte futva indultak neki, de alig tettek száz lépést, mikor a lőporraktár mellett megpillantottak egy közeledő kis csoportot.
E kis csoport négy fiatal lányból állott. Mercédès barátnői voltak, katalánok, mint ő. A menyasszonyt kísérték, akit Edmond karonfogva vezetett, A jegyespár mögött haladt Dantès apó, utánuk pedig a gonoszul mosolygó Fernand.
Fernand gonosz mosolyát sem Mercédès, sem Edmond nem vette észre. Szegény gyermekek olyan boldogok voltak, hogy csak egymást látták, és a gyönyörű tiszta égboltot, amely áldóan borult föléjük.
Danglars és Caderousse teljesítették feladatukat, azután jó erősen, barátságosan kezet szorítottak Edmond-nal, és Danglars Fernandhoz, Caderousse pedig Dantès apóhoz csatlakozott. Mindenki őket figyelte.
Az öreg Dantès apó tűzött tafota ünneplőruhájában jelent meg. A ruhát nagy, metszett acélgombok díszítették. Vékony, de izmos lábán gazdagon mintázott gyapjúharisnya feszült. Messziről látszott, hogy angol csempészáru. Háromszögletű kalapjáról nagy csomó fehér és kék szalag libegett.
Kampós nyelű, csavart fabotra támaszkodott, amely valami régi római bothoz volt hasonlatos. Szinte olyan volt, mint azoknak a pézsmaszagú piperkőcöknek egyike, akik 1796-ban a Luxembourg és a Tuilériák újra megnyitott kertjeiben parádéztak.
Mint mondottuk, Caderousse az öreg mellé férkőzött. A jó lakoma reményében ugyanis végre kibékült Dantèsékkel. Emlékezetében halványan derengett mindaz, ami az előző este történt, mint ahogy reggeli ébredéskor az álom képeiből is felrémlik valami.
Danglars Fernand-hoz csatlakozott, és mélyen a csalódott szerelmes szemébe nézett. Fernand a jövendő házaspár mögött lépkedett.
Mercédès tökéletesen elfeledte őt, hiszen a szerelem fiatalos és bájos önzésében senki mást sem látott, csak az ő Edmond-ját, Fernand sápadt volt, időnként vörös foltok jelentek meg arcán, és utána ismét egyre sápadtabb lett. Többször Marseille felé pillantgatott, ilyenkor ideges és önkéntelen remegés futott át tagjain. Úgy látszott, Fernand vár vagy legalábbis sejt valami nagy eseményt.
Dantès egyszerűen volt öltözve. Mivel a kereskedelmi tengerészethez tartozott, öltözéke a katonai egyenruha és a polgári öltözet keveréke volt. Ebben a ruhában tökéletes volt megjelenése, amit még menyasszonyának boldogsága és szépsége is fokozott.
Mercédès olyan szép volt, mint egy koromfekete szemű és korall piros ajkú ciprusi vagy chiosi görög nő. Az arles-i és andalúziai nők büszke és merész tartásával lépkedett. Valami városi lány talán megpróbálta volna fátyola vagy legalábbis szempillája bársonya mögé rejteni boldogságát, de Mercédès rámosolygott és rátekintett mindenkire, aki körülötte volt, mosolya és tekintete éppolyan őszintén mondták, mint ahogy szavai mondhatták volna: „Ha barátaim vagytok, örüljetek velem, mert igazán boldog vagyok!”
Mihelyt a Réserve-ből látni lehetett a jegyespárt és kísérőit, Morrel úr lesétált elébük. A matrózok és katonák követték őket. Morrel előttük megismételte Dantèsnek tett ígéretét, hogy ő lesz Leclere kapitány utóda. Amint Edmond megpillantotta őket, elbocsátotta menyasszonya karját, és Morrel úr karjára bízta a lányt. A hajótulajdonos és a fiatal lány jó példával járva elöl, elsőnek mentek fel a falépcsőn, és a már megterített ebédlőbe léptek. A lépcső öt álló percen át nyikorgott a vendégek súlyos léptei alatt.
– Apám – mondta Mercédès, megállva az asztal közepénél –, kérem, üljön a jobb oldalamra. Bal oldalamra azt ültetem, akit testvéremnek tekintettem – tette hozzá oly gyöngéden, hogy szavai tőrdöfésként hatoltak Fernand szívébe. Ajka elfehéredett, és látszott, amint napbarnította, férfias arcából kifut a vér, és a szívébe tódul.
Ezalatt Dantès ugyanígy rendelkezett. Jobbjára Morrel urat, baljára Danglars-t ültette, azután intett, hogy mindenki foglaljon helyet tetszése szerint.
Már megjelentek az asztal körül a barna húsú, ínycsiklandozó arles-i kolbászok, a csillogó páncélú tengeri rákok, a rózsás kagylójú tengeri pókok, fűszeres körítésű, tüskés hajú gesztenyéhez hasonló tengeri sünök, a kis parti kagylók, amelyek a délvidék ínyencei szemében vetekednek az északi osztrigával, végül mindaz a sok finom falat, amelyet a hullám vet ki a fövenyes partra. A hálás halászok ezeket tengeri gyümölcsnek nevezik.
– Különös ez a csend! – jegyezte meg az öregember, és megízlelt egy pohár topáz-sárga bort, amelyet Pamphile apó személyesen tett le Mercédès elé. – Mintha nem is csak nevetni gyűlt volna össze itt ez a harminc ember.
– Ej, nem mindig jókedvű a férj – jelentette ki Caderousse.
– Annyi bizonyos – mondta Dantès –, hogy e pillanatban sokkal boldogabb vagyok, semhogy vidám lehessek. Ha így értette a dolgot, szomszéd, akkor igaza van! Néha az öröm különös hatással van az emberre: éppen úgy fojtogat, akár a fájdalom.
Danglars figyelmesen nézte Fernand-t, akinek érzékeny természete minden izgalmat felfogott és visszavert.
– Csak nem fél valamitől? – kérdezte Danglars Dantèst. – Hiszen úgy látom, minden a maga kívánságai szerint történik!
– Éppen ez ijeszt meg – felelte Dantès. – Azt hiszem, az ember nem arra született, hogy ilyen könnyen elérje a boldogságot! A boldogság olyan, mint az elvarázsolt szigetek palotái, amelyeknek kapuit sárkányok őrzik. Harcolni kell érte, hogy meghódítsuk, és én igazán nem tudom, mivel érdemeltem meg azt a boldogságot, hogy Mercédès férje lehessek.
– Férje, férje – mondta Caderousse nevetve –, még nem, kapitány uram. Próbálj csak meg kissé férj módjára viselkedni, majd meglátod, milyen fogadtatásban lesz részed!
Mercédès elpirult.
Fernand nagyon kínlódott, a legkisebb zajra megremegett, időről időre nagy izzadságcseppeket törülgetett le homlokáról, amelyek úgy gyöngyöztek ott, mint valami viharos eső első cseppjei.
– Caderousse szomszéd – mondta Dantès –, igazán nem érdemes meghazudtolni engem ilyen csekélység miatt. Igaz, hogy Mercédès most még nem a feleségem... (kihúzta óráját) de másfél óra múlva már az lesz!
Mindenki felkiáltott meglepetésében, kivéve Dantès apót, aki jóízűen nevetve mutogatta még mindig szép fogsorát. Mercédès mosolygott, és már nem pirult. Fernand görcsösen kapta meg kése nyelét.
– Másfél óra múlva! – mondta Danglars, és maga is elsápadt.
– Hogy lehet az?
– Így van, barátaim – válaszolta Dantès –, hála Morrel úr segítségének, minden akadályt legyőztünk. Morrel úr az, akinek édesapám után a világon a legtöbbet köszönhetem. A kihirdetés díját megfizettük, és fél háromra a marseille-i polgármester vár bennünket a városházán. Mivel pedig most ütötte el a negyed kettőt, azt hiszem, nem tévedek sokat, ha azt mondom, hogy másfél óra múlva Mercédèst Dantèsné asszonynak fogják hívni.
Fernand lehunyta a szemét: szemhéját tűzfelhő égette. Az asztalhoz támaszkodott, hogy el ne ájuljon, és minden erőfeszítése mellett sem tudott elfojtani egy tompa nyögést, amely beleveszett a társaság nevetésének és szerencsekívánatainak zajába.
– Ez aztán gyorsan ment, mi? – kérdezte Dantès apó. – Nem vesztegette az idejét, ugye? Tegnap reggel érkezett, ma három órakor házasodik! Látjátok, a tengerészek becsülettel végzik munkájukat.
– De hát a többi formalitások? – vetette ellen félénken Danglars. – A szerződés, az iratok...
– A szerződés – felelte Dantès nevetve –, bizony készen áll: Mercédèsnek nincs semmije, nekem sincs! Vagyonközösség alapján kötünk házasságot: ennyiből áll az egész! Nem volt rajta sok írnivaló, és nem lesz sok a fizetnivaló sem.
E tréfa hallatára ismét ujjongásba és éljenzésbe tört ki a hallgatóság.
– Így hát, amit mi eljegyzési lakomának hittünk, az tulajdonképpen nászlakoma – mondta Danglars.
– Nem így van – jelentette ki Dantès. – Legyetek nyugodtak, nem veszíttek semmit. Holnap reggel Párizsba utazom. Négy nap kell az odautazásra, négy nap a hazatérésre, egy napra van szükség, hagy lelkiismeretesen elvégezzem megbízatásomat, és március 1-én már újra itt leszek. Március 2-án megüljük az igazi nászlakomát.
Egy új lakoma reménye annyira felfokozta a jókedvet, hogy Dantès apó, aki az ebéd kezdetén a nagy csend miatt panaszkodott, most, a nagy zajban, hiába erőlködött, hogy felköszöntse a jövendő házaspárt.
Dantès kitalálta apja gondolatát, és szeretettel rámosolygott. Mercédès a teremben levő kakukkos órára pillantott, és intett Edmondnak.
Az asztal körül zajos jókedv és fesztelenség uralkodott, ahogy az egyszerű emberek között az étkezések végén szokásos. Akik nem jól érezték magukat a helyükön, felálltak és más szomszédokat kerestek, Mindenki egyszerre beszélt, és mindenki csak a saját gondolataira válaszolt, nem pedig asztaltársai kérdéseire.
Fernand sápadtsága szinte átszállt Danglars arcára. Fernand úgyszólván nem is élt már, és úgy hatott, mint valami elkárhozott a pokol tüzében. Csaknem elsőnek állt fel, és fel-alá járkált a teremben. Azon igyekezett, hogy ne hallja a dalokat és a pohárcsörgést.
Caderousse közeledett Fernand-hoz, de abban a pillanatban Danglars, akit ő kerülni látszott, elfogta a terem egyik sarkában.
– Igazán – mondta Caderousse, aki Dantès mellett, kellemes magatartása és főleg Pamphile apó jó bora hatására, megszabadult annak a haragnak legkisebb maradványától is, melynek csíráját Dantès váratlan boldogsága ültette a lelkébe –, Dantès igazán kedves fiú. És amint itt látom a menyasszonya mellett ülni, azt mondom magamban, milyen kár lett volna elkövetni vele azt az aljas tréfát, amit tegnap megbeszéltetek.
– Hiszen láttad – felelte Danglars –, hogy nem folytattuk a dolgot. Szegény Fernand annyira magánkívül volt, hogy először megsajnáltam. De ha már egyszer megemberelte magát, és elvállalta, hogy vőfély legyen vetélytársa lakodalmán, már senkinek sem lehet semmi kifogása ellene.
Caderousse Fernand-ra nézett. A fiatalember arca ólomszínű volt.
– Az áldozat annál nagyobb – folytatta Danglars –, mert a lány igazán szép. Teringettét! Micsoda szerencsés fickó az én jövendő kapitányom! Csak tizenkét óra hosszat szeretnék Dantès bőrében lenni.
– Indulunk? – kérdezte Mercédès szelíd hangján. – Már kettőt üt az óra, és negyed háromra várnak bennünket.
– Igen, igen, induljunk! – felelte Dantès, és gyorsan felállt.
– Induljunk! – ismételték kórusban a vendégek.
Ebben a pillanatban Danglars, aki nem veszítette szem elől az ablak párkányán üldögélő Fernand-t, látta, hogy az kimereszti a szemét, szinte görcsös mozdulattal ugrik fel, és mindjárt visszaesik az ablakpárkányra. Csaknem ugyanakkor tompa zaj hangzik a lépcső felől, súlyos lépések zaja, fegyvercsörgéssel keveredő zavaros hangok vegyülnek a vendégek zsibongásába, és magukra vonják az általános figyelmet, amely e pillanatban valami nyugtalan csendben nyilvánult meg.
A zaj egyre közeledett: az ajtón három kopogás hangzott. Mindenki csodálkozva nézett szomszédjára.
– A törvény nevében! – kiáltott egy harsány hang, de senki sem felelt rá.
Nyílt az ajtó, és egy rendőrbiztos lépett a terembe, szolgálati övvel a derekán. Nyomában négy fegyveres katona, egy káplár vezetésével.
A nyugtalanságot rémület váltotta fel.
– Mi történt? – kérdezte a hajótulajdonos, odalépve a rendőrbiztoshoz, akit ismert. – Bizonyára valami tévedés.
– Ha tévedés történt, Morrel úr – válaszolta a rendőrbiztos –, higgye el, hogy hamarosan jóvátesszük. Addig is elfogatási parancsot hoztam, és ha sajnálattal teszek is eleget kötelességemnek, de meg kell tennem. Uraim, melyik önök közül Edmond Dantès?
Minden tekintet a fiatalember felé fordult, aki nagyon izgatott lett, de megőrizte méltóságát. Egy lépést előrelépett, és azt mondta:
– Én vagyok az, uram, mit óhajt tőlem?
– Edmond Dantès – kezdte ismét a rendőrbiztos –, önt a törvény nevében letartóztatom!
– Letartóztat! – válaszolta Edmond kissé elhalványulva. – De miért tartóztat le?
– Azt nem tudom, uram, de az első kihallgatáson meg fogja tudni.
Morrel úr megértette, hogy a helyzet könyörtelensége ellen nem tehetnek semmit: egy szolgálati övet viselő rendőrbiztos már nem ember, hanem a törvény szobra, hideg, süket és néma.
Az öregember azonban a rendőrbiztoshoz sietett. Vannak dolgok, amelyeket az apa vagy az anya szíve sohasem érthet meg.
Kért, könyörgött; a könnyek, az esdeklések nem segítettek, de annyira kétségbe volt esve, hogy meghatotta a rendőrbiztost.
– Uram – mondta –, tessék megnyugodni. Talán a fia elmulasztotta a vámnak vagy az egészségügyi vizsgálatnak valami formaságát, és igen valószínű, hogy ha megkapják tőle a kívánt felvilágosításokat, azonnal szabadon bocsátják.
– Ejha! Mit jelent ez? – kérdezte Caderousse Danglars-tól, és összevonta a szemöldökét. Danglars meglepetést tettetett.
– Mit tudom én? – felelte Danglars. – Annyit tudok, amennyit te tudsz: látom, mi történik, de nem értek belőle semmit, és egészen meg vagyok zavarodva...
Caderousse Fernand-t kereste tekintetével: Fernand eltűnt.
Az előző esti jelenet ijesztő tisztasággal jelent most meg Caderousse emlékezetében. Mintha a borzasztó csapás hirtelen letépte volna róla a fátyolt, amelyet előző esti ittassága emlékezete elé vont.
– Ó, jaj! – mondta rekedten. – Csak nem annak a tréfának a következménye ez, amelyről tegnap beszéltetek, Danglars? Ha így volna, jaj annak, aki véghezvitte, mert nagyon nagy baj lett belőle.
– Szó sincs róla! – kiáltott Danglars. – Hiszen tudod, hogy eltéptem a papirost.
– Nem tépted el – jegyezte meg Caderousse –, csak az egyik sarokba dobtad. Így volt.
– Hallgass, te semmiről sem tudsz, hiszen részeg voltál.
– Hol van Fernand? – kérdezte Caderousse.
– Mit tudom én? – felelte Danglars. – Bizonyára dolga volt valahol. De ne ezzel törődjünk: hanem inkább igyekezzünk segíteni ezeken a szegény kétségbeesetteken.
E beszélgetés alatt Dantès mosolyogva szorított kezet barátaival, és mialatt letartóztatták, így búcsúzott:
– Legyetek nyugodtak, a tévedés ki fog derülni, és valószínűleg nem is jutok el a börtönig.
– Ó, ez egészen bizonyos, erről kezeskedem – válaszolta Danglars.
Mint mondtuk, éppen ebben a pillanatban ért a Dantès körüli csoporthoz.
Dantès lement a lépcsőn, előtte haladt a rendőrbiztos, körülötte a katonák. A kapu előtt nyitott ajtajú kocsi állott. Dantès felszállt, nyomában fellépett a két katona meg a rendőrbiztos, Az ajtó ismét becsukódott, és a kocsi megindult Marseille felé.
– Isten veled, Dantès! Edmond, isten veled! – kiáltott Mercédès, kihajolva a tornácon.
A fogoly meghallotta ezt az utolsó kiáltást, amely úgy szakadt ki menyasszonya megtört szívéből, mint egy zokogás. Kihajolt a kocsi ablakán, úgy kiáltotta: „Viszontlátásra, Mercédès!” – és eltűnt a Saint-Nicolas erőd egyik kanyarulatánál.
– Várjanak meg itt – mondta a hajótulajdonos –, beülök a legelső kocsiba, amellyel találkozom, Marseille-be rohanok, és híreket hozok.
– Menjen! – kiáltották valamennyien. – Menjen! És jöjjön vissza minél hamarább!
A két férfi távozása után a hátramaradottakon valami szörnyű kábulat lett úrrá.
Az öreg Dantès és Mercédès egy ideig külön-külön maradtak, mindegyik a maga fájdalmával volt elfoglalva. De végül is találkozott tekintetük, rájöttek, hogy mindketten ugyanannak a csapásnak az áldozatai, és egymás nyakába borultak.
Ezalatt Fernand visszatért, egy pohár vizet töltött magának, kiitta és leült az egyik székre.
A véletlen úgy akarta, hogy amint Mercédès kibontakozott az öreg Dantès karjaiból, éppen a mellette álló székre roskadjon.
Fernand ösztönös mozdulattal hátratolta a székét.
– Ő az – jegyezte meg Danglars-nak Caderousse, aki nem tévesztette szem elől a katalánt.
– Nem hiszem – válaszolta Danglars –, sokkal ostobább. De annyi bizonyos, hogy az ütés visszasújt arra, aki véghezvitte.
– Arról nem beszélsz, aki a tanácsot adta – jegyezte meg Caderousse.
– Ugyan már! – mondta Danglars. – Csak nem felelős az ember mindenért, amit úgy vaktában kimond!
– De bizony, ha a vaktában kimondott szó elevenbe talál.
Eközben az egyes csoportok többféleképpen magyarázták a letartóztatást.
– Hát magának, Danglars, mi a véleménye a dologról? – kérdezte egy hang.
– Azt gondolom, hogy valami tiltott árut hozhatott be.
– De ha erről volna szó, magának tudnia kellene róla, Danglars, hiszen maga volt a számtiszt.
– Az igaz. A számtiszt azonban csak azokat a csomagokat ismeri, amelyeket bejelentenek neki: tudom, hogy gyapotot szállítunk, ennyi az egész, hogy a rakományt Alexandriából hozzuk, Pastret úrtól, és Szmirnából, Pascal úrtól. Egyebet hiába kérdeznek tőlem.
– Ó, most már emlékszem – mormogta a szegény apa, megkapaszkodva ebbe az utolsó szalmaszálba –, azt mondta tegnap, hogy hozott nekem egy ládika kávét és dohányt.
– Na látja – mondta Danglars –, ez az: valószínű, hogy távollétünkben a vám vizsgálatot tartott a Pharaon hajón, és felfedezte a titkot.
Mercédès egy szót sem hitt ebből, és eddig visszafojtott fájdalma most görcsös zokogásba tört ki.
– Fel a fejjel! Reméljünk! – mondta Dantès apó, de maga sem igen tudta, mit beszél.
– Remélni! – ismételte Danglars.
– Remélni! – próbálta Fernand is mormogni.
Ez a szó azonban elhalt az ajkán. Szája mozgott, de hang nem jött ki belőle.
– Uraim – kiáltott az egyik vendég, aki a tornácon maradt őrszemnek –, uraim, kocsi közeledik! Morrel úr az! Bátorság, bátorság! Bizonyára jó híreket hoz.
Mercédès és az öreg Dantès apó a hajótulajdonos elé szaladtak, és az ajtóban szembetalálkoztak vele. Morrel úr igen sápadt volt.
– Nos? – kiáltották egyszerre.
– Nos, barátaim – válaszolta Morrel úr a fejét rázva –, a dolog sokkal komolyabb, semmint hittük volna.
– Ó, uram – kiáltott fel Mercédès –, Dantès ártatlan!
– Én elhiszem – felelte Morrel úr –, de azzal vádolják...
– De hát mivel? – kérdezte az öreg Dantès.
– Azzal, hogy bonapartista ügynök.
Azok az olvasóim, akik e történet idejében éltek, bizonyára emlékeznek rá, milyen szörnyű vád volt akkor az, ami Morrel úr ajkáról elhangzott.
Mercédès felsikoltott, az öregember pedig egy székre rogyott.
– Ó – mormogta Caderousse –, maga megcsalt engem, Danglars, a tréfát mégis megcsinálták. De én nem hagyom ám bánatában meghalni sem az öregembert, sem ezt a lányt. Mindent elmondok nekik.
– Hallgass, szerencsétlen – kiáltott Danglars, és megkapta Caderousse kezét –, vagy érted sem felelek! Honnan tudod, hogy Dantès valóban nem bűnös-e? A hajó kikötött Elba szigetén, ő kiszállt, egy egész napot töltött Porto Ferrajóban, és ha valami olyan levelet találnak nála, amely kompromittálja, mindenki bűntársának fog számítani, aki pártját fogja.
Caderousse az önzés gyors ösztönével megértette ennek az okoskodásnak a következetességét. A félelemtől és fájdalomtól zavaros szemmel nézett Danglars-ra, és gyorsan takarodót fújt.
– Akkor hát várjunk – mormogta.
– Úgy van, várjunk – felelte Danglars, – Ha ártatlan, szabadon bocsátják, ha pedig bűnös, fölösleges, hogy egy összeesküvő miatt veszélybe kerüljünk.
– Menjünk hát, tovább nem maradhatok itt.
– Igen, igen – mondta Danglars boldogan, amiért társra talált a visszavonuláshoz. – Gyere, hagyjuk őket, hadd menjenek el, ahogy tudnak.
Távoztak. Fernand ismét a fiatal lány támasza lett, kézen fogta Mercédèst, és visszakísérte a katalánokhoz. Dantès barátai pedig hazavitték a csaknem ájult öregembert az allées de Meilhanra.
Annak a híre, hogy Dantèst mint bonapartista ügynököt letartóztatták, csakhamar városszerte elterjedt.
– Hitte volna ezt, kedves Danglars? – kérdezte Morrel úr, mikor újra összetalálkozott számtisztjével és Caderousse-szal. Ő maga is sietve visszatért a városba, hogy néhány közvetlen hírt halljon Edmondról a királyi ügyészhelyettestől, Villefort úrtól, akit úgy-ahogy ismert is. – Hitte volna ezt?
– Ejnye, uram – válaszolta Danglars –, hiszen megmondtam önnek, hogy Dantès minden igaz ok nélkül kikötött Elba szigetén, és mint tudja, ez az ott időzés nekem gyanús volt.
– De másnak is elmondta ezt a gyanúját rajtam kívül?
– Isten ments, uram – felelte halkan Danglars. – Hiszen tudja, az ön nagybátyja, Policar Morrel úr miatt, aki Napóleon alatt szolgált, és nem rejti véka alá gondolatait, önt amúgy is azzal gyanúsítják, hogy sajnálja Napóleont. Féltem volna, hogy bajt okozok Edmondnak is, meg önnek is. Vannak efféle dolgok, amelyeket egy alárendelt köteles elmondani főnökének, de mások előtt szigorúan titokban kell tartania.
– Helyes, Danglars, helyes! – jegyezte meg a hajótulajdonos. – Maga derék fiú. Gondoltam is magára arra az esetre, ha ez a szegény Dantès a Pharaon kapitánya lett volna.
– Hogy érti ezt, uram?
– Igen, előzően megkérdeztem Dantèst, mi a véleménye magáról, és nincs-e ellenére, ha magát meghagyom a régi helyén. Mert nem tudom, miért, de mintha valami hidegséget tapasztaltam volna maguk között.
– És mit felelt?
– Hogy valamit vétett maga ellen egy ízben, de erről nem beszélt, hanem azért, mint mondta, mindenki, akiben a főnök megbízik, élvezi az ő bizalmát is.
– Ó, a képmutató! – mormogta Danglars.
– Szegény Dantès! – jegyezte meg Caderousse. – Annyi bizonyos, hogy kitűnő fiú volt.
– Igaz – mondta Morrel úr –, de a Pharaon most mégiscsak kapitány nélkül marad.
– Ó – jegyezte meg Danglars –, hiszen csak három hónap múlva indulhatunk, van hát reményünk rá, hogy közben Dantès kiszabadul.
– Kétségtelenül, de hát addig?
– Addig meg itt vagyok én, Morrel úr – felelte Danglars. – Tudja, uram, hogy éppúgy értek a hajóhoz, mint akármelyik hosszújáratú hajó kapitánya. Önnek az az előnye is meglesz, ha én szolgálom, hogy mikor Edmond hazakerül a börtönből, ön senkinek sem tartozik majd köszönettel: ő elfoglalja a maga helyét, én is a magamét, és kész.
– Köszönöm, Danglars – válaszolta a hajótulajdonos. – Így csakugyan rendbe jön minden. Vegye hát át a parancsnokságot, felhatalmazom rá, és ügyeljen fel a kirakodásra. Bármilyen szerencsétlenség éri is az egyes embereket, az üzlet nem szenvedheti meg.
– Legyen nyugodt, uram. De láthatjuk legalább szegény Edmond-t?
– Ezt rövidesen meg tudom mondani, Danglars. Igyekszem beszélni Villefort úrral, és közbenjárok a fogoly érdekében. Tudom ugyan, a királyi ügyész úr dühös királypárti, de az ördögbe is, ha mégolyan királypárti, és ha mégúgy királyi ügyész, akkor is ember, és nem hinném, hogy rossz lelkű volna.
– Nem – felelte Danglars –, de azt hallottam, hogy nagyravágyó, és a kettő igen hasonlít egymáshoz.
– Hát majd meglátjuk – fejezte be Morrel úr sóhajtva. – Menjen csak a hajóra, majd maga után megyek.
Ezzel otthagyta a két jó barátot, hogy az igazságügyi palota felé vegye útját.
– Látod – mondta Danglars Caderousse-nak –, hogy fordul a kocka. Van-e még kedved Dantèst támogatni?
– Persze hogy nincs. De azért borzalmas dolog, hogy egy tréfának ilyen következménye legyen.
– Ugyan már, ki követte el? Sem te, sem én, ugyebár? Fernand volt az. Tudod jól, hogy én a papirost egy sarokba dobtam, sőt, azt hittem, el is téptem.
– Nem, nem – felelte Caderousse. – Ebben aztán bizonyos vagyok. Még most is látom a lugas sarkában összegyűrve, bárcsak most is ott volna, ahol látom!
– Mit akarsz? Fernand kellett hogy felvegye. Fernand kellett hogy lemásolja vagy lemásoltassa, esetleg még annyi fáradságot sem vett magának, és ha elgondolom... istenem! Talán az én saját levelemet küldte el! Szerencsére elferdítettem az írásomat.
– De hát te tudtad, hogy Dantès összeesküvő?
– Én a világon semmit sem tudtam. Már mondtam, az egészet egyszerűen tréfának szántam, de úgy látszik, hogy mint Harlekin, nevetve mondtam meg az igazat.
– Mindegy – kezdte ismét Caderousse –, sok mindent odaadnék, ha ez a dolog meg nem történt volna, vagy legalábbis ha nem keveredtem volna bele semmibe. Majd meglátod, Danglars, bajba kerülünk miatta!
– Ha valaki bajba kerül miatta, az csak az igazi bűnös lehet, az igazi bűnös pedig Fernand, és nem mi. Ugyan, mi baj is érhetne minket? Nekünk csak nyugodtan kell viselkednünk, nem szabad beszélnünk az egészről, és a vihar el fog vonulni anélkül, hogy lecsapna a mennykő.
– Ámen! – mondta Caderousse, és búcsút intett Danglars-nak.
Az allées des Meilhan irányába indult, a fejét rázta, és magában beszélt, mint ahogy a nagyon tépelődő emberek szoktak.
– Helyes! – mondta Danglars. – A dolog úgy fordul, ahogy reméltem: ideiglenesen kapitány lettem, és ha ez az ostoba Caderousse befogja a száját, az is maradok. Megtörténhet még az, hogy a bíróság szabadon engedje Dantèst? Ó – tette hozzá mosolyogva –, a bíróság az bíróság, és én megnyugszom az ítéletében.
Ezzel beugrott egy csónakba, és megparancsolta a révésznek, hogy vigye el a Pharaon hajóhoz, ahol, mint emlékszünk, a hajótulajdonos várt rá.

6
A királyi ügyész helyettese

Ugyanannak a napnak ugyanabban az órájában még egy eljegyzési lakomát ültek meg, a rue de Grand-Cours-on, a Meduzák kútjával szemközt, az egyik ódon házban, A házat Puget építette, arisztokratikus stílusban.
Míg azonban annak a másik jelenetnek a szereplői a nép gyermekei voltak, matrózok és katonák, ezek a marseille-i társaság színe-javához tartoznak. Régi tisztviselők, akik a bitorló uralma alatt beadták lemondásukat, régi katonatisztek, akik itt lemondtak rangjukról, hogy ugyanazzal a ranggal a Condé hadseregébe lépjenek, fiatalok, akik még nem tudtak elhelyezkedni, családjuk még nem erősödött meg annak az embernek a gyűlöletében – noha négy vagy öt helyettest fizettek meg –, akiből ötévi számkivetésnek vértanút, tizenöt évi Restaurációnak pedig istent kellett formálnia.
Asztalnál ültek, és a társalgás égő szenvedéllyel folyt, benne égett a kor szenvedélye, és ez a szenvedély annál is szörnyűbb, elevenebb és elkeseredettebb volt a délvidéken, mert ötszáz esztendeje a politikai gyűlölködéshez még vallási gyűlölködés is járult.
A császárt – aki most Elba szigetének királya, míg azelőtt a világ egy részének ura volt, aki most öt-hatezer lelken uralkodik, míg azelőtt százhúszmillió embertől tíz különböző nyelven hallotta kiáltani: „Éljen Napóleon!” – e körben Franciaország és a trón szempontjából végleg levitézlett embernek tekintették. A tisztviselők a politikai hibákat rótták fel, a katonák Moszkváról és Lipcséről beszéltek, a nők pedig a Joséphine-től való válásáról. Ez a királypárti társaság úgy látta, hogy az élet ismét az ő számára indul meg, hogy kínos álomból ocsúdik fel; boldog és diadalmas volt, nem annyira az ember bukása, mint inkább az elv megsemmisülése miatt.
Egy idős férfi, a Szent Lajos-kereszttel a mellén, felállt és vendégei előtt felköszöntötte XVIII. Lajos királyt. Saint-Méran marquis volt.
Ezt a pohárköszöntőt, amely a hartwelli száműzetésről és egyúttal Franciaország rendteremtő királyáról emlékezett meg, nagy zaj követte, a poharakat angol módra a magasba emelték, a nők letépték csokraikat, és teleszórták velük az asztalterítőt. Szinte poétikus volt ez a lelkesedés.
– Egyvalamit belátnának, ha itt volnának – jegyezte meg Saint-Méran marquis, aki ötvenéves kora ellenére elegánsan és arisztokratikusan hatott; tekintete rideg, szája keskeny volt – mindazok a forradalmárok, akik elkergettek bennünket, és akiknek most megengedjük, hogy nyugodtan folytassák összeesküvésüket a mi régi kastélyainkban, amelyeket a Rémuralom alatt egy darabka kenyérért megvásároltak. Belátnák, hogy a valódi hűség a mi oldalunkon állott, hiszen mi ragaszkodtunk az összeomló monarchiához, míg ellenben ők a felkelő napot köszöntötték, és megszedték magukat, miközben mi elszegényedtünk. Elismernék, hogy a király, a mi királyunk valóban a Hőn-Szeretett Lajos volt, míg a bitorló, az ő bitorlójuk mindig csak az átkozott Napóleon volt, ugyebár, Villefort?
– Parancsol, marquise?... Bocsásson meg, nem figyeltem a beszélgetésre.
– Ugyan, hagyja a gyerekeket, marquise – jegyezte meg az az öregúr, aki a pohárköszöntőt mondta. – Ezek a gyerekek rövidesen összeházasodnak, és az csak természetes, hogy egészen más megbeszélni valójuk van, mint a politika.
– Bocsánatot kérek, anyám – mondta egy szép, fiatal szőke lány. Bársonyos szeme gyöngyházfényben úszott. – Visszaadom Villefort urat, csak egy percre raboltam el. Villefort úr, anyám szólt önhöz.
– Kész vagyok válaszolni, asszonyom, ha megismétli kérdését, mert rosszul hallottam – jelentette ki Villefort.
– Megbocsátunk, Renée – mondta a marquise olyan gyöngéd mosollyal, amely szinte csodaszámba ment ezen a rideg arcon. – De a nő szíve úgy van alkotva, hogy bármennyire fásult lesz is a balítéletek hatására és az illem követelésére, mindig van egy termékeny és vidám sarka: ezt áldozta Isten az anyai szeretetnek. Megbocsátunk... Azt mondtam, Villefort, hogy a bonapartistákban nem volt meg sem a mi meggyőződésünk, sem a mi lelkesedésünk, sem a mi hűségünk.
– Ó, asszonyom, de rendelkeztek valamivel, ami pótolja mindezt: a fanatizmussal. Napóleon: a Nyugat Mohamedje. Ezeknek a közönséges, de igen nagyra törő embereknek a szemében nemcsak törvényhozó és úr, hanem mintakép is, az egyenlőség mintaképe.
– Az egyenlőségé! – kiáltott a marquise. – Napóleon az egyenlőség mintaképe! Akkor mit csinál ön Robespierre úrral? Úgy rémlik, ellopja a helyét, és átadja a korzikainak. Márpedig azt hiszem, bitorlóból egy is elég.
– Nem, asszonyom – felelte Villefort –, mindenkit meghagyok a maga piedesztálján: Robespierre-t a place Louis XV.-en a maga vérpadján, Napóleont pedig a place Vendôme-on a maga oszlopán. Csakhogy az egyik azt az egyenlőséget jelentette, amelyik lealacsonyít, a másik pedig azt az egyenlőséget, amelyik felemel. Az egyik visszavezette a királyokat a guillotine színvonalára, a másik felemelte a népet a trón magaslatára. Ez nem jelenti azt – tette hozzá Villefort nevetve –, hogy ne volnának mindketten alávaló forradalmárok, és hogy thermidor 9-e és 1814. április 4-e ne volnának Franciaország boldog napjai, és ne volnának méltók arra, hogy a rend és monarchia barátai egyenlően megünnepeljék őket. De azt is megmagyarázza, hogyan tudta Napóleon megtartani fanatikusait, noha akkorát bukott, hogy, mint remélem, soha többé fel nem tápászkodik, Mit gondol, marquise? Cromwellnek[6] is megvoltak a maga fanatikusai, pedig feleannyit ért csak, mint Napóleon.
– Tudja-e, Villefort, hogy amit mondott, egy mérföldnyire leheli a forradalmat? De én megbocsátok önnek: nem lehet valaki egy girondista fia anélkül, hogy meg ne őrizne valamit annak a talajnak a zamatából.
Villefort homlokán élénk pirosság futott át.
– Apám girondista volt, asszonyom – mondta –, az igaz, de nem szavazott a király halálára. Apámat ugyanaz a Rémuralom száműzte, amely önöket, és hajszálon múlt, hogy nem került ugyanarra a vérpadra, amely lehullani látta az ön édesapja fejét.
– Igaz – felelte a marquise, de ez a véres emlék semmiféle változást sem idézett elő az arcán. – Csakhogy mindketten homlokegyenest ellenkező elvek miatt kerültek oda, és ennek bizonysága, hogy egész családom ott maradt a száműzött hercegek mellett, míg az ön édesapja nyílsebesen csatlakozott az új kormányhoz, és hogy Noirtier polgártárs girondista volt, Noirtier gróf pedig szenátor lett.
– Anyám, anyám – mondta Renée –, megbeszéltük, ugye, hogy nem idézzük fel ezeket a rossz emlékeket.
– Asszonyom – válaszolta Villefort –, csatlakozom Saint-Méran kisasszonyhoz azzal az alázatos kérelemmel, hogy feledjük a múltat. Mire jó új vádat emelni olyan dolgok miatt, amelyekkel szemben még Isten is tehetetlen? Isten megváltoztathatja a jövőt, de nem változtathat semmit a múlton. Mi, emberek, nem tehetünk egyebet, mint azt, hogy fátyolt borítunk reá, ha már le nem tagadhatjuk. Én bizony apámnak nemcsak a nézeteit, hanem a nevét is levetettem. Apám bonapartista volt, és talán még ma is az, és a neve Noirtier. Én királypárti vagyok, és Villefort-nak hívnak. Engedje, hogy kihaljon a forradalmi erő az öreg fatörzsben, és ne lásson mást, asszonyom, mint ennek a törzsnek friss hajtását, amely nem tud, sőt, talán nem is akar teljesen elszakadni tőle.
– Nagyszerű, Villefort – jegyezte meg a marquis –, pompásan felelt. Magam is mindig azt prédikáltam a marquise-nak, feledjük a múltat, de a kérésemet sohasem teljesítette. Remélem, ön szerencsésebb lesz.
– Rendben van – mondta a marquise –, feledjük el a múltat, ebben egyetértünk, magam sem kívánok egyebet. De legalább a jövőben legyen Villefort hajthatatlan. Ne feledje, Villefort, hogy mi felelősséget vállaltunk önért Őfelsége előtt, hogy Őfelsége, a mi ajánlásunkra, szintén feledni akar (kezét nyújtotta a férfinak), mint ahogy én is feledni fogok az ön kérésére. De ha valami összeesküvő kerül a kezébe, jusson eszébe, annál is inkább szemmel tartják önt, mert olyan családból való, amely esetleg kapcsolatot tart ezekkel az összeesküvőkkel.
– Sajnos, asszonyom – mondta Villefort –, hivatásom és főleg a kor, amelyben élünk, azt parancsolja, hogy szigorú legyek. Az leszek. Már képviseltem a vádat néhány politikai perben, és megálltam a helyemet. Fájdalom, még nem értünk a végére.
– Úgy gondolja? – kérdezte a marquise.
– Tartok tőle. Napóleon Elba szigetén igen közel van Franciaországhoz. Partjainkról csaknem szemmel látható jelenléte ébren tartja cinkosai reményét. Marseille tele van fél-zsoldos tisztekkel, akik bármilyen mondvacsinált ürüggyel naponta veszekedést kezdenek a királypártiakkal. Innen származnak a magasabb körök párbajai, innen a gyilkosságok a nép soraiban.
– Igen – jegyezte meg Salvieux gróf, Saint-Méran úr régi barátja és d'Artois gróf kamarása –, igen, de tudja, hogy a Szent Szövetség száműzi.
– Igen, erről már volt szó akkortájt, mikor Párizsból eljöttünk – válaszolta Saint-Méran úr. – És hová küldik?
– Szent Ilonára.
– Szent Ilonára! Hát az mi? – kérdezte a marquise.
– Sziget, kétezer mérföldnyire innen, túl az egyenlítőn – válaszolta a gróf.
– Nagyon helyes! Mint ahogy Villefort mondotta, igen nagy ostobaság ezt az embert otthagyni Korzika mellett, ahol született, Nápoly mellett, ahol a sógora még ma is uralkodik, és szemközt Olaszországgal, amelyből királyságot akart csinálni a fia számára.
– Sajnos – mondta Villefort –, 1814-ben megegyeztünk velük, és most nem nyúlhatunk Napóleonhoz anélkül, hogy megsértenénk ezeket a szerződéseket.
– Hát akkor meg fogjuk sérteni őket – jelentette ki Salvieux úr. – Ő talán olyan nagyon törődött a szerződésekkel, mikor agyonlövette a szerencsétlen d'Enghien herceget?
– Így hát ez rendben van – mondta a marquise –, a Szent Szövetség megszabadítja Európát Napóleontól, és Villefort megszabadítja Marseille-t Napóleon cinkosaitól. Vagy uralkodik a király, vagy nem, ha uralkodik, kormánya erős legyen, tisztviselői hajthatatlanok. Így lehet a bajt megelőzni.
– Fájdalom, asszonyom – mondta Villefort –, a királyi ügyészhelyettes mindig csak akkor érkezik, mikor a baj már megtörtént.
– Akkor pedig az ő dolga, hogy helyrehozza.
– Azt mondhatnám még, asszonyom, hogy mi nem helyrehozzuk, hanem megbosszuljuk a bajt. Ennyi az egész.
– Ó, Villefort úr – szólalt meg egy csinos fiatal lány, Salvieux gróf lánya és Saint-Méran kisasszony barátnője –, igyekezzék, hogy legyen valami szép pere, míg Marseille-ben vagyunk. Sohasem láttam még esküdtszéki tárgyalást, és azt mondják, az nagyon érdekes.
– Csakugyan nagyon érdekes, kisasszony – mondta az ügyészhelyettes. – Mert mesterséges tragédia helyett valóságos drámát látni. Megjátszott fájdalmak helyett élő fájdalmak láthatók. Az az ember, akit ott látunk, a függöny legördülése után nem tér haza, nem fogyasztja el családjával a vacsoráját, és nem fekszik le nyugodtan, hogy másnap folytassa a munkáját, hanem a börtönbe megy, és ott találja a hóhért. Láthatja, hogy az olyan ideges emberek szemében, akik izgalmat keresnek, semmiféle látvány sem ér fel ezzel.
Legyen nyugodt, kisasszony, ha a körülmények úgy alakulnak, megszerzem önnek ezt a látványt.
– Szinte megborzongatja az embert... és nevet! – jegyezte meg Renée és elsápadt.
– Mit gondol... Ez párbaj... Már öt vagy hat ízben kértem halált politikai vagy egyéb vádlottak fejére... Ugyan ki tudhatja, vajon ebben a pillanatban hány tőrt köszörülnek titokban, vagy hányat fordítanak máris ellenem?
– Ó, istenem! – kiáltott fel Renée egyre jobban elkomorodva. – Komolyan beszél, Villefort úr?
– Komolyabban már nem is lehet, kisasszony – felelte a fiatal ügyész mosolyogva. – És ezekkel a szép perekkel, amelyekkel a kisasszony csak a kíváncsiságát akarja kielégíteni, én pedig az ambíciómat, a helyzet csak súlyosodni fog. Napóleon katonája, aki megszokta, hogy vaktában menjen neki az ellenségnek, vajon gondolkodik-e, ha el kell sütnie egy puskát, vagy szuronyrohamra kell mennie? Nohát, többet gondolkodnak-e majd akkor, ha olyan embert akarnak megölni, akit személyes ellenségüknek tartanak, mintha egy oroszt, osztrákot vagy magyart ölnének meg, akit sohasem láttak? És látja, ennek így is kell lennie, enélkül a mi mesterségünknek nem volna semmi mentsége. Mikor a vádlott szemében a düh lángját látom felvillanni, magam is nekibátorodom, lelkesedem: ez már akkor nem is per, hanem ütközet. Harcolok ellene, ő visszavág, én ráduplázok, és a csata, mint minden csata, győzelemmel vagy bukással ér véget. Ilyen a vádbeszéd: a veszedelem késztet az ékesszólásra. Ha egy vádlott a vádam hallatára rám mosolyogna, azt a hitet keltené bennem, hogy rosszul beszéltem, hogy amit mondtam, az halvány, erőtlen. Képzelje csak el, milyen büszkeség fogja el a királyi ügyészt, mikor meg van győződve a vádlott bűnösségéről, és látja, amint a bűnös elsápad, megtörik a bizonyítékok súlya alatt, az ő ékesszólása hatására! Feje lehajlik, és le fog hullani.
Renée halkan felsikoltott.
– Ez aztán tud beszélni – jegyezte meg az egyik vendég.
– Ilyen emberre van szükség a mi időnkben! – tette hozzá egy másik.
– A legutóbbi ügyében is remek volt, kedves Villefort-om – mondta egy harmadik. – Tudja, az az ember, aki meggyilkolta az apját. Nohát, maga jóformán megölte már, mielőtt a hóhér hozzányúlhatott volna.
– Ó, az apagyilkosokat nem sajnálom, az ilyenek számára nincs is eléggé nagy büntetés – mondta Renée. – De a szerencsétlen politikai vádlottak!...
– Hiszen ez még rosszabb, Renée, mert a király a nemzet atyja, és ha valaki meg akarja buktatni vagy meg akarja ölni a királyt, az annyi, mintha harminckétmillió ember atyját akarná megölni.
– Mindegy, Villefort úr – válaszolta Renée –, megígéri, hogy elnéző lesz az iránt, akit én ajánlok a figyelmébe?
– Legyen nyugodt – mondta Villefort legkedvesebb mosolyával –, együtt csináljuk majd a vádbeszédeket.
– Kedvesem – szólt közbe a marquise –, foglalkozzék a kolibrijaival, vadászkutyáival és piperéivel, ne avatkozzék jövendő férje dolgaiba. Ma pihennek a fegyverek, és a ruha a fontos. Van egy igen mély értelmű latin mondás erről...
– Cedant arma togae[7] – mondta Villefort meghajolva.
– Nem mertem latinul beszélni – válaszolta a marquise.
– Azt hiszem, jobban szeretném, ha orvos volna – jegyezte meg Renée. – Az öldöklő angyal, bármennyire angyal, engem mégis mindig rémületbe ejt.
– Jó kis Renée! – mormogta Villefort, és szerelmes pillantással simogatta végig a fiatal lányt.
– Lányom – mondta a marquis –, Villefort úr az egész vidék erkölcsi és politikai orvosa lesz, márpedig ez nagyon szép szerep.
– És módot ad arra, hogy elfeledtesse azt a szerepet, amelyet az apja játszott – tette hozzá a javíthatatlan marquise.
– Asszonyom – kezdte ismét Villefort szomorú mosollyal –, már volt szerencsém megmondani, hogy apám azóta megtagadta múltja tévedéseit, legalábbis remélem, hogy a vallás és a rend buzgó híve lett, sőt, talán még jobb királypárti, mint én magam, Mert ő bűnbánatból lett azzá, míg én lelkesedésből.
Villefort e kikerekített mondat után, hogy megítélhesse, milyen hatást ért el kis szónoklatával, végignézett a vendégeken, mint ahogy effajta mondatok után a törvényszéken végigkísérte volna tekintetével a hallgatóságot.
– Kedves Villefort-om – kezdte ismét Salvieux gróf –, tegnapelőtt pontosan ezt feleltem a Tuilériákban a király személye körüli miniszternek, mikor kissé számon kérte egy girondista fiának és egy Condé-hadseregbeli tiszt leányának kapcsolatát. A miniszter remekül megértett. XVIII. Lajos kedveli az egybeolvadásnak ezt a módszerét. Még a király is félbeszakított bennünket, pedig nem is sejtettük, hogy hallotta beszélgetésünket: „Villefort – mondta (jegyezzék meg, hogy a király nem ejtette ki a Noirtier nevet, ellenkezőleg, a Villefort nevet hangsúlyozta) –, Villefort – mondta hát a király – szépen fog haladni. Már érett fiatalember, és az én híveim közé tartozik. Örömmel láttam, hogy Saint-Méran marquis és marquise vejükül fogadják, és magam is tanácsoltam volna nekik ezt a házasságot, ha nem ők kérték volna beleegyezésemet e házasság megkötéséhez.”
– Ezt a király mondta, gróf? – kiáltott fel Villefort elragadtatással.
– Az ő saját szavait ismétlem, és ha a marquis őszinte akar lenni, be fogja vallani, hogy ugyanazt ismételtem, amit a király neki magának mondott ezelőtt hat hónappal: akkor a leányának önnel tervbe vett házasságáról volt szó.
– Igaz – jelentette ki a marquis.
– Ó, hát mindent ennek a nagyszerű uralkodónak köszönhetek. Minden erőmmel őt fogom szolgálni!
– Így már rendjén van – jegyezte meg a marquise. – Így szeretem önt: most jöjjön ide valami összeesküvő, a legjobbkor érkezik.
– Márpedig én, anyám, azért imádkozom – mondta Renée –, hogy ne hallgassa meg önt az Isten, és ne küldjön Villefort úrhoz mást, csak apró tolvajokat, letört csődbejutottakat és félénk csalókat. Ha így lesz, nyugodtan fogok aludni.
– Ez éppen olyan – nevetett Villefort –, mintha egy orvosnak azt kívánná, hogy csak fejfájós, kanyarós és méhcsípéses betegei legyenek, mert ezek a bajok csak a bőr felületét érintik. De ha azt akarja, hogy királyi ügyész legyen belőlem, akkor ellenkezőleg, kívánjon olyan borzalmas betegségeket, amelyeknek gyógyítása az orvos becsületére válik.
Ebben a pillanatban – és mintha a véletlen csak a Villefort kívánságának kinyilatkoztatását várta volna, hogy rögtön teljesítse – belépett egy inas, és néhány szót súgott neki. Villefort erre mentegetőzve távozott, majd néhány pillanat múlva derűs arccal tért vissza.
Renée szerelmesen nézett rá, mert így valóban elegáns és szép fiatalember volt, kék szemével, halvány arcával és arcát keretező fekete barkójával. A fiatal lány minden figyelmével a férfi szavát leste, így várt magyarázatot vőlegénye iménti rövid távollétére.
– Az előbb – kezdte Villefort – ön arra vágyott, kisasszony, hogy bár orvos lenne a férje. Én legalább annyiban hasonlítok Esculapus tanítványaihoz (1815-ben még így beszéltek), hogy sohasem vagyok ura időmnek, és hogy még ön mellett is, sőt, eljegyzési lakománkon is megzavartak.
– És miért zavarták meg, uram? – kérdezte a szép fiatal lány kissé nyugtalanul.
– Fájdalom, egy olyan beteg miatt, ha hinni lehet a hallottaknak, aki halálán van: ezúttal komoly esetről van szó, a betegség a vérpadot horzsolja.
– Jaj, istenem! – kiáltott fel Renée elsápadva.
– Igazán? – hangzott a vendégek egybehangzó szava.
– Úgy látszik, egész egyszerűen egy kis bonapartista összeesküvést lepleztek le.
– Lehetséges ez? – kérdezte a marquise.
– Itt a feljelentő levél.
Villefort a következőket olvasta fel:

A trón és a vallás egyik híve értesíti a királyi ügyész urat, hogy a Pharaon hajó Edmond Dantès nevű másodtisztje ma reggel megérkezett Szmirnából, miután hajójával kikötött Nápolyban és Porto Ferrajón. A nevezettet Murat bízta meg, hogy levelet adjon át a bitorlónak, a bitorló pedig egy másik levelet küldött vele a párizsi bonapartista bizottság számára.
Bűnének bizonyítéka nyomban meglesz letartóztatása után, mert ez a levél vagy nála, vagy apjánál, vagy pedig a Pharaon hajón levő fülkéjében található.

– Csakhogy – mondta Renée – ez a levél, amely egyébként is névtelen, a királyi ügyésznek szól, nem pedig önnek.
– Igaz, de a királyi ügyész távol van, és így a levél a titkárjához került, akinek tiszte felbontani a leveleket. Felbontotta hát ezt is, értem küldött, és mivel nem talált otthon, kiadta az elfogatási parancsot.
– Így hát a bűnöst letartóztatták? – kérdezte a marquise.
– Helyesebben: a vádlottat – jegyezte meg Renée.
– Le, asszonyom – felelte Villefort –, és mint az imént volt szerencsém elmondani Renée kisasszonynak, ha megtalálják az említett levelet, a beteg állapota bizony igen súlyossá válik.
– És hol van az a szerencsétlen? – kérdezte Renée.
– A hivatalomban.
– Menjen hát, barátom – mondta a marquis –, ne mulassza el a kötelességét miattunk, ha egyszer a király szolgálata máshová szólítja. Oda menjen, ahová a király szolgálatában mennie kell.
– Ó, Villefort úr – mondta Renée, és összetette a kezét –, legyen elnéző, hiszen ez az eljegyzésünk napja!
Villefort megkerülte az asztalt, és a fiatal lány székéhez közeledve, a szék támlájának támaszkodott.
– Hogy megnyugtassam – mondta –, minden tőlem telhetőt megteszek, drága Renée. Ha azonban a jelek nem csalnak, ha a vád igaz, akkor bizony ki kell irtani azt a gaz bonapartistát.
Renée végigborzongott az irtani szóra, mert eszébe jutott, hogy a szóban forgó gaznak feje is van.
– Ugyan már! – szólt közbe a marquise. – Ne hallgasson erre a kislányra, Villefort, majd belenyugszik.
És a marquise odanyújtotta szikár kezét Villefort-nak, az kezet csókolt neki, de közben Renée-t nézte, mintha szemével ezt mondta volna:
– Az ön kezét csókolom, vagy legalábbis azt szeretném megcsókolni ebben a pillanatban.
– Baljóslatú jelek! – mormogta Renée.
– Ön igazán kétségbeejtően gyerekes, kisasszony – jegyezte meg a marquise. – Lássa be, kérem, hogy az állam érdeke előbbrevaló, mint az ön szeszélye és érzelgőssége.
– Ó, anyám! – suttogta Renée.
– Legyen elnéző a hölggyel, marquise – mondta Villefort –, megígérem: királyi ügyészhelyettesi tisztemet lelkiismeretesen fogom ellátni, vagyis nagyon szigorú leszek.
De a vőlegény, miközben a marquise-zal beszélt, titokban menyasszonyára pillantott, és ez a tekintet ezt mondta:
„Legyen nyugodt, Renée: az ön szerelme kedvéért elnéző leszek.”
Renée legédesebb mosolyával felelt e tekintetre, Villefort pedig boldogan távozott.