Copyright © Katie Francoise

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-55-1

Nincs annál fájóbb a női szívnek, ha egy orvos
azt mondja: „Önnek nem lehet gyermeke.”

1

Elvált nő lettem…

Az utóbbi időben sokat jártam a La Baule-i strandra. Franciaország nyugati részén, az Atlanti-óceán partján található. Fehér homokos öböl, melynek mentén végig hatalmas szállodák sorakoznak. La Baule sétálóutcáin a több mint százéves villák eredeti állapotukban állnak, mind egyedi tervezés alapján épült, szépen gondozott parkokkal. A sétányok végeláthatatlan hosszúak.

Hát ide szoktam én elbújni. Senkinek nem tűnik fel, ha valaki egyedül ül a parton és nézi a gyönyörű kék vizet, ahogy a hullámok egyre közelebb lökik a parthoz.

Elég hűvös volt, így az autóból magammal vittem a plédet. Bármikor képes voltam órákat itt tölteni és csak a múltamon elmélkedni…

Elképesztően izgatott vagyok, hiszen a mai napon férjhez megyek! Már a szüleim is megérkeztek. Anya segít felvenni a ruhámat, ami aranyszínű, földig érő, pánt nélküli. A bal oldalán virág formálódik, ugyanabból az anyagból. Apa a fiúkkal eligazítást tart, majd elindulnak az anyakönyvvezetőhöz.

Értem is hamarosan érkezik a hófehér ötajtós Citroën DS–23.

Szorongatom a virágomat, igazgatom a hajamat. Végül ideér Christophe is, aki a férjem tanúja, egyben a sofőröm. Útközben folyamatosan nyomja a dudát, míg a hivatalhoz nem érünk. A kezdés előtt van még időnk, így fényképeket készítünk. Mindenki mindenkivel. Az ajtóban megjelenik egy úr, jelzi, hogy mi következünk. A szívem már úgy ver, mintha legalább a fél maratont lefutottam volna. Hatalmas lépcsősoron vezet fel minket a tízfős násznépünkkel abba a terembe, ahol már az anyakönyvvezető vár minket.

– Üdvözlöm önöket! Foglaljanak helyet – mutat a nekünk kikészített székekre.

A násznép a jobb oldalra, a szülők és a tanúk közvetlenül mellénk, illetve mögénk ülnek. Maga a terem hatalmas ablakokkal van ellátva, melyeken a nyári nap sugara száz ágra tör be.

– Kedves jegyespár! – kezdi. – Felnőtté válásuk első nagy döntését hozták meg akkor, amikor szerelemmel a szívükben megjelentek előttem azzal a szándékkal, hogy egymással házasságot kössenek…

Olyan gyorsan történik minden. Mire felocsúdok, már a nagy kérdésnél tartunk.

– Kijelenti-e ön, Ryan Emerson, hogy az itt jelenlévő Catherine Gabaldonnal házasságot köt?

A szemembe néz, és határozottan megszólal:

– Igen.

Az anyakönyvvezető rám néz.

– Kijelenti-e ön, Catherine Gabaldon, hogy az itt jelenlévő Ryan Emersonnal házasságot köt?

– Igen.

– Egybehangzó, igen kijelentésük alapján megállapítom, hogy Ryan Emerson és Catherine Gabaldon a Francia Köztársaság családjogi törvénye értelmében házastársak.

Az aláírás után érkeznek a tanúk, végül a szertartásvezető.

A gyűrűfelhúzás után pedig elcsattan az első hitvesi csók…

Hirtelen dörögni kezdett, ami visszarántott a jelenbe. Gyorsan összeszedtem magam, és visszasiettem a kocsihoz. Épphogy odaértem, már el is kezdett esni. Elindultam hazafelé, de a felhőszakadás miatt csak lépésben tudtam haladni. Minden kocsis nagyon óvatosan vezetett, de az egyik körforgalomban még így is baleset történt. Ez még jobban feltartotta az amúgy is araszoló sort.

Gyorsan bekapcsoltam a fűtést, mert át voltam fagyva. Az égszakadás az amúgy is szeles délutánt még hidegebbé változtatta. Már teljesen besötétedett, mire hazaértem. Szerettem az otthonomat. A La Baule-tól körülbelül 80 km-re található Sainte-Luce-ben, Nantes peremén, egy kis kertvárosi részben laktam. Minden szomszédot jól ismertem.

Belépve az ajtón az üres ház várt rám. Egyből a nappaliba mentem. Balra félkörben ívelő lépcsősor vezetett az emeletre, ahol négy szoba volt, mindhez külön gardrób, két szobához külön fürdő és zuhanyzó. Az alsó szinten jobbra mellékhelyiségek, mosókonyha és egy tároló volt leválasztva. Maga a nappalirész egy kis szintkülönbséggel, egyetlen lépcsővel volt elválasztva a konyhától. Itt éltem, most már egyedül. Még a férjemmel építettük, közösen. Mindig nagy családot szerettünk volna, sok gyerekkel, így hatalmas tereket terveztünk bele. Most, egymagamnak már túl nagynak éreztem. Begyújtottam a kandallóba, és egy pohár vörösbor kíséretében leültem, és csak bámultam a tűzbe…

Folyamatos fájdalmaim vannak minden menstruációnál. Már-már fel sem tudok kelni az ágyból a görcsök miatt. Ryant nagyon bántja, hogy nem tud segíteni, és úgy döntött, orvoshoz visz. Kaptam különböző gyógyszereket, amik ideig-óráig segítenek is, de a fájdalom minden hónapban visszatér. Magát a fájdalmakat is nagyon nehezen viselem, de mivel a gyerek gondolata is sokszor szóba kerül köztünk, az egyik délután leülök beszélni Ryannel.

– Már régóta szeretnénk családot, de sehogy nem sikerül. Arra gondoltam, ideje lenne felkeresni egy orvost, aki talán segíthet. – Nem kell sokat győzködnöm róla.

– Végül is vesztenivalónk nincs. Holnap felhívom a klinikát…

Pár nappal később már a rendelőben ülve várjuk, hogy ránk kerüljön a sor.

„Kíváncsi vagyok, mit fog mondani az orvos – elmélkedem. – De olyan sokan vannak előttünk.” – nézek körbe. Mindenki arcán lehet látni, hogy nem szeretnek várakozni, és egyre türelmetlenebbek.

Végre sorra kerülök. Bemegyünk az orvos szobájába, ahol elmeséljük, már jó ideje hiába próbálkozunk, csak nem esem teherbe, és nem értjük az okát. A doktor úr megkér, menjek át a vizsgálóba, hogy megnézzen. Soha nem szerettem ezeket a vizsgálatokat, de úgy érzem, valamit valamiért. Kicsit megijedek az arckifejezésétől a vizsgálat után.

– További vizsgálatokra lesz szükség. – A kezemet tördelem idegességemben.

– További vizsgálatokra? Miért? Mi a baj? – kérdezem.

– Nem szeretném megijeszteni, előbb legyenek meg az eredmények.

Míg a vizsgálatok folytak, addig az orvos úgy látta jónak, ha mesterséges klimaxot idéznek elő a szervezetemben, ezért kaptam egy injekciót, ami 3 hónapra megtette a hatását…

Másnap a kihűlt kandalló előtt elég gyűrötten ébredtem fel. Gyorsan összeszedtem magam, letusoltam, megfésülködtem, és elindultam dolgozni. A helyi óvodában a 3-5 éves gyerekekre vigyázok, játszom velük, ebédeltetem őket. Nagyon édesek. Ártatlanul, őszintén beszélgetnek minden alkalommal. Mindig elmesélik, mi történt előző nap otthon. Az egyik kislány odajött hozzám, és megkérdezte, miért vagyok szomorú. Annyira bájos volt. Láttam a valódi aggodalmat a szemében. Megölelgettem, és kitértem a válaszadás elől. Csak délután 2-ig dolgozom, így hamar elmegy a napnak az a fele, amit a kicsikkel kell töltenem. Munka után a kocsihoz lépkedve azon gondolkodom, hogy megint lemegyek a partra. Ma sokkal szebb idő van, mint tegnap volt.

A vizsgálatok eredményei kimutatták, hogy komolyabb a baj, mint azt gondoltuk volna. Viszont, hogy biztosra menjünk, az orvos további vizsgálatokat kért. Rendszeressé váltak a vérvételek, és azok a vizsgálatok, amiket csak félaltatásban tudtak elvégezni. Az MRI és a tükrözéses vizsgálatok sem maradtak ki, végül kiderült, sajnos a betegségem kihatott azokra a szerveimre, melyek a teherbe eséshez szükségesek. Ez az endometriózis nevű alattomos és gyakori betegség. Mikor ez teljesen biztossá vált, az orvos közölte az első rossz hírt.

– Úgy tűnik, a spontán megtermékenyülésre nincs esélye. A beültetés, reméljük, eredményes lesz.

– Micsoda? Csak reméljük? Ezt hogy érti? – kérdezem kétségbeesetten.

– Úgy, hogy ha mégsem lenne eredményes, akkor a beteg részt, vagyis a bal oldalt el kell távolítanunk, és ezután próbálkozhatnak újra…

Forog velem a szoba. Soha nem volt semmi bajom. Még csak csontom sem volt törve, most pedig meg akarnak műteni.

Elkezdtek felkészíteni a beültetésre. Adagolták a decapeptyl hormoninjekciókat, amit 15 napig a hasamba kaptam. Ezzel segítették elő mesterségesen az ovulációt. A doktor figyelemmel kísérte a petéim növekedését, s mikor már alkalmasnak találta, akkor félaltatásban elvégezte a kivételüket.

Pár nappal később már a megtermékenyített sejtekkel a hasamban vártuk otthon, hogy az a bizonyos 12 nap elteljen. Ugyan próbáltam teljes életet élni, de nagyon vigyáztam magamra. Mikor csak lehetett, feküdtem és simogattam a hasam. Nem emeltem nehéz dolgokat, nem ettem, csak az előírtakból, nehogy valami baj legyen.

A 12 nap leteltével ismét vérvételre kellett mennem, ami kimutatta, hogy sajnos nem értük el a kívánt eredményt. Az orvos közölte velünk a rossz hírt.

– Sajnos nem maradtak meg az embriók.

– És most mihez kezdjünk? – szomorodtam el.

– Nem maradt más, meg kell műtenünk.

Egyre csak a doktor szavai visszhangoztak a fejemben. Próbáltam pozitívan állni a dolgokhoz, bár nem tudtam sok mindenbe kapaszkodni.

Hatórás műtét elé néztem. Betoltak a műtőbe, az altatóorvos fölém hajolt, s tudtam, nemsokára elalszom. Megkér, számoljak vissza 10-től, és én elkezdem hangosan: 10, 9, 8, utolsó erőmmel annyit tudok mondani: „vigyázzanak rám”, majd folytatom: 7, 6…

2

Sietnem kellett haza, mert elfelejtettem, hogy Lisával megbeszéltünk estére egy találkozót. Lisa évek óta mellettem állt mindenben, és ő testesítette meg számomra a legjobb barátnő fogalmát. Mindig számíthattam rá, bármiről legyen is szó. Még a szakközépiskolában barátkoztunk össze, és rengeteg élményünk lett a hosszú évek alatt.

Még a vacsorakészítés is kiment a fejemből. Gyorsan leszaladtam a boltba, vettem grillcsirkét krumplival. Igaz, már előre elkészített volt, de legalább lesz mit enni. Lisa nem is késett sokat. Ivanát, a lányát otthon hagyta, mert tudta, most csajos estére van szükségem. Vacsora közben igyekezett a gondolataimat elterelni, de nem sok sikerrel…

A műtét után nem éreztem semmit. Vártam, hogy visszatoljanak a szobámba, ahol Ryan és Lisa már várt rám. Néha magamhoz tértem egy-egy percre, és próbáltam velük beszélgetni, de az álom mindig erősebb volt nálam. Órákra visszaaludtam, de mikor magamhoz tértem, mindig ott folytattam, ahol elalvás előtt abbahagytam, jóllehet, a többiek már azt sem tudták, miről beszélek.

Morfiumra tettek, amit a gép magától adagolt, de ha szükségét éreztem, adhattam magamnak plusz mennyiséget, habár ettől tartottam, így inkább tűrtem a fájdalmat. Egy idő után már le is vetettem, mert nyugtalanított, hogy folyton pityeg és adagol. Lassan már ehettem levest, és végleg lekerültem a gépekről.

Ezzel csak az volt a baj, hogy mikor fájdalmam volt, akkor gyógyszert kellett kérnem. Az egyik nővér sietve hozott is nekem, csak azt felejtette el, hogy még csak folyadék formájában tudom bevenni, a kapszulát nem vagyok képes lenyelni. De mivel nagyon fájt a műtét helye, összeszorítottam a fogam, és megpróbáltam bevenni a gyógyszert. Ahogy nyeltem egy nagy kortyot a vízből, egyből vissza is jött az egész.

Sajnálkozva néztem a nővérre, és sűrűn kértem a bocsánatát, hiszen neki kellett utánam feltakarítani. Hetekig lábadoztam, és a fájdalom napról napra enyhült. Ryan mindenben segített, de a lelkemnek nagyon nehéz volt belenyugodnia a történtekbe. Félembernek éreztem magam. Úgy gondoltam, hogy oda a nőiességem, és rettenetesen zavart, hogy egy darabka hiányzik belőlem. A műtét helye egyre szebben gyógyult, de már örökre megbélyegzett. Sokáig nem is mertem Ryan előtt még levetkőzni sem, mert szégyelltem magam, szégyelltem a testem. Egy bélyeg, ami örökre rajtam lesz… – gondoltam magamban.

3

Napok teltek el magányosan. Mindig csak gondolkodtam, és azt kérdezgettem magamtól, miért pont én, miért éppen velem történik mindez. Lisa próbált segíteni a jelenlétével, tanácsaival, de nem sok sikerrel.

– Szerintem el kellene utaznod valahova – jelentette ki.

– És mondd, hova mehetnék!? – néztem könnyes szemmel rá.

– Nem tudom, Katie. Csak úgy el.

Szomorúan néztük egymást, de tudtam, még ha elutaznék is, az sem segítene rajtam. A fájdalmam magammal vinném.

Biztos voltam benne, hogy Lisának ez éppúgy fáj, mint nekem, ezért próbáltam erőt venni magamon legalább addig, míg velem van. Mivel az utazás nem volt valami jó ötlet, ezért kitervelte, hogy elvisz egy közeli konditerembe. Hiába próbáltam tiltakozni, meggyőzött azzal, hogy jót fog tenni, fizikailag kifáradok, és nem utolsósorban egy ilyen hely tele van férfiakkal.

– Na, ez most pont nem hiányzik nekem!

– Nem baj, de legalább kilépsz ebből a sötétségből, amiben most élsz!

– Rendben, akkor menjünk – adtam be végül a derekam.

Valóban jólesett egy kicsit átmozgatnom mindenem, de mire hazaértünk és Lisa elment, addigra újból nem volt kedvem semmihez.

4

Lassan beköszöntött a tavasz, és a jó idő egyre többször hívogatott a strandra. Lassan-lassan a plázs is megtelt emberekkel, gyerekek ricsajával. A kutyák csaholása és a víz morajlása nem enyhítettek a folyton rám törő fájdalmas emlékképeken, azok minduntalan előretolakodtak az agyamban.

A doktor úr azt ajánlotta, hogy próbálkozzunk még a beültetéssel, és ne adjuk fel az első kudarc után a reményt, hogy saját gyermekünk legyen. Azt is elmondta ugyanakkor, hogy további vizsgálatokra lesz szükség. Megint szurkálni kezdtek, amit egyre nehezebben viseltem. Kifelé próbáltam mutatni, hogy mennyire erős vagyok, holott belülről darabjaimra hullottam. Mikor a leletek megérkeztek, újból adagolni kezdték a hormonkészítményt. Újabb 15 nap. Megint csak szúrtak. Aztán ismét a műtőasztalon találtam magam.

Minden petesejt kivételénél félaltatásban voltam. Már az altatástól is irtóztam. A vénáimat már szitává szúrták az utóbbi időben. Fájt még az is, ha csak arra gondoltam, hogy megszúrnak…

Pár napra rá megint otthon vártuk, hogy leteljen az a bizonyos 12 nap. Az idő leteltével ismét vérvétel következett, ami kimutatta, hogy megint nem lett meg a kívánt eredmény…

Az óvodában közeledett a tavaszi szünet, amit a gyerekek nagyon vártak már. Egyre többször voltunk az udvaron, és alig lehetett őket becsalogatni. Mindenféle mondókákat tanítottunk nekik, amiket elő is adtak húsvétkor. Az ünnepség után pedig elkezdődött a szünet, így most két hét pihenés várt rám. A házat már alaposan kitakarítottam, mégis rengeteg szabadidőm maradt. Az udvaron üldögélve néztem a naplementét, mikor Lisa hirtelen megjelent.

– Szia! Hát te?

– Csak jöttem megnézni, hogy vagy.

– Köszi, jól. Nem változott semmi – válaszoltam egykedvűen.

– Arra gondoltam, hogy elmehetnénk fagyizni.

– Ne haragudj, de most nincs kedvem kimozdulni itthonról.

– Rendben, akkor csináljunk valamit itt.

– Arra gondoltam, hogy csak üldögélek itt magamban, ha nem gond – próbáltam jelezni, hogy egyedül szeretnék lenni.

– Ó, nem gond, nyugi! – legyintett mosolyogva, majd megfogott egy széket, letette mellém, és bement a konyhába. Kis idő elteltével egy üveg bor társaságában tért vissza. Töltött belőle mind a kettőnknek, és leült mellém. Egy szót sem szólt, csak velem együtt nézte az eget. Órákig ültünk egymás mellett szótlanul. Már késő este volt, mikor felállt.

– Na, ez igazán jólesett! Akkor majd beszélünk.

Adott két puszit, és elment. Az igazat megvallva, nekem is jólesett, hogy itt volt. Nem beszélgettünk, mégis olyan volt, mintha mindent megbeszéltünk volna.

Miután a második próbálkozás sem sikerült, úgy döntöttünk, nekivágunk a harmadiknak is. Egyre távolibbnak tűnt az anyaság lehetősége. Sötét gondolatok jártak folyton a fejemben. Ryan még mindig minden erejével azon volt, hogy tartsa bennem a lelket. Amire nem számított, hogy látom a szemében a fájdalmat, hiszen neki is nagyon nehéz volt ez az időszak.

A sok injekciótól magamra szedtem tizenöt kilót, és ez is nagyon bántott. Már nemcsak azt láttam, hogy a műtét nyomán egy csúnya heg van rajtam, hanem még el is híztam. Magamat hibáztattam, hogy nem sikerül a beültetés, ráadásul még kövér is vagyok. Egyre csak negatív végeredményeket kaptunk, minden egyes beültetés után.

Már az ötödiknél tartottunk, és görccsel a gyomromban vártam az orvos ítéletét: megmaradt-e a baba. Annak tudatában, hogy mindent megtettünk és az utasításokat is betartottam, tisztában voltam azzal, ha most sem jött össze, akkor nincs reményem.

Miután vége lett a tavaszi szünetnek, újult erővel kezdtük el azt a kis időt, ami még hátra volt a nyárig. Különböző programokat szerveztünk, kirándulásokra jártunk, és kreatív oktatást tartottunk. Az egyik délután csörgött a telefonom.

Ryannel a válásunk óta nem beszéltem, de tudtam, előbb-utóbb muszáj lesz, hiszen maradt még nálam pár holmija, amiért egyszer biztos eljön majd. Így is lett. Nehéz volt a találkozás. Őt is megtörte a múlt, de tudtam, idővel talál magának valakit, aki majd elfeledteti vele a történteket.

Még utolsó esélyként megpróbált a lelkemre beszélni. Ugyan a válásunkat már elfogadta, de a tényleges elválás gondolatába nem tudott beletörődni. Nem akart elengedni, még ha már ő is tudta, soha nem fogom meggondolni magam.

5

Az óvodában újra elkezdődött a készülődés, közeledett az anyák napja. A május utolsó vasárnapját megelőző pénteken tartottuk az ünnepséget. Mivel az apák napja június 21-ére esik, így az apukákat is ezen a napon köszöntöttük. Mikor a kicsik felsorakoztak és elkezdték az énekeket és a verseket, valamennyi szülő elérzékenyülten és meghatottan szinte egyszerre nyúlt a zsebébe zsebkendőért. Még az apukák is szipogtak. Ilyenkor még rosszabb volt a szomorúság, ami belülről akart szétfeszíteni…

Rohamléptekben telt az idő, amit rengeteg programmal töltöttünk. A nappalok, így, hogy dolgoztam, könnyebben teltek, mint az esték. Otthon a magányomba burkolózva elmélkedtem a miérteken. Lisa továbbra is kitartóan mellettem állt, de nem tudott sokat segíteni. Már csak egy hét volt hátra a nyári szünetig, az emberek egyre vidámabbak voltak, és örültek a jó időnek. A nap hét ágra sütött, a madarak csicseregtek a fákon. Éreztem, hogy én energikusabb vagyok a nap erejétől. Úgy éreztem, lassan-lassan sikerül lezárni a múltat, az emlékek már csak néha tértek vissza, hogy újra felszakítsák a régi sebeket.

Nincs annál fájóbb a szívnek, ha egy orvos azt mondja: önnek nem lehet gyermeke. Azt hittem, nem élem túl. Szorítást éreztem a mellkasomban, és potyogtak a könnyeim, nem akartam elhinni. A világ legcsodálatosabb dolgát, az anyaságot nem élhetem át. Összedőlt bennem a világ. Napokig ott sírtam, ahol senki sem látott. Bezárkóztam, és mardosott az önvád. Ryan kérésére felkerestünk más orvosokat is, de mindig csak falakba ütköztünk. Minden reményem elillant, és ez látszott is rajtam. Magamba fordulva éltem a mindennapokat. Ryant ez nagyon bántotta, és próbált a lelkemre hatni, hogy ne adjam fel. Az még nehezebbé tette, hogy éreztem az ő szenvedését is. Végül, utolsó esélyként egy magánklinikát kerestünk fel. Az itteni orvosok bizakodóak voltak, bár azt nem ígérték meg, hogy egészséges leszek valaha. A régi orvosomtól kikérték a leleteimet, ezután újabb kivizsgálások következtek. Eljött az a pillanat, amikor egy egyszerű vérvételtől is rettegtem és a sírás kerülgetett. Már nem tudtam elviselni a kórház látványát sem, nemhogy a folyamatos szurkálásokat, vizsgálatokat. Lassan három éve ment ez a huzavona, és minden reményem elhagyott. Végül az itteni orvosok közölték, hogy szükség lenne még egy műtétre.

Ryan biztatott, hogy menjek bele, és végül meggyőzött, hogy talán így lesz esélyünk saját családra. A műtéti előkészületeket már fejből tudtam. Annyiban ez mégis más volt, hogy már hetekkel a műtét előtt különleges diétára fogtak. A műtét végeztével, ahogy vittek fel a szobámba, megláttam Ryant. Tudtam, hogy nem lehetne itt, hiszen már késő éjszaka van, és a kórház már bezárta kapuit a látogatók előtt. Annyit tudtam neki mondani, hogy „szerelmem”. Odajött hozzám, megsimogatott, váltottunk néhány szót, aztán elment. Másnap korán ébredtem. Próbáltam megnézni, hogy nézek ki a legújabb vágásokkal a testemen.

A hasam már úgy festett, mint egy sakktábla. Három hétig tartottak bent a kórházban. Filmeket néztem, hogy elterelje a gondolataim. Rossz volt állandóan feküdni, és már fájt mindenem. Ryan mindig masszírozgatott, ami napjaim fénypontja volt. Kitartóan látogatott, és órákig beszélgettünk. Sajnos járni még nem engedtek, de erőm sem lett volna hozzá…

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com