Copyright © Békésy Erika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-39-1

I. FEJEZET
 „Galandra fel!”

A szürke kisváros főutcáján végigsöprő hideg szél még a hosszú, kemény telet idézte, de már a tavasz nedves, földszagú leheletét is magával hordozta. A márciusi alkonyatban hazafelé tartó járókelők fázósan húzták össze magukon a kabátot, és nyugtalanul kémlelték az esőfelhőkkel teli égboltot.

A templom kopott toronyórája éppen háromnegyed hatot mutatott, amikor egy ballonkabátos, középkorú nő állt meg a könyvesbolt kirakata előtt. Néhány percig csodálattal bámulta az olvasnivalók színes választékát, majd nagy levegőt véve benyitott az üzletbe.

A boltban alig lézengett vevő. A szemüveges pénztárosnő barátságtalanul nézett fel keresztrejtvényéből a késői vásárlóra, ugyanis zárásig már csak negyed óra volt hátra.

Kece Éva – akit a közeli ismerősei csak Évikének hívtak – negyvenöt éves, csinos nő volt. Sokáig a tanítás volt a hivatása, de egy éve munkanélkülivé vált, és azóta mint kényszervállalkozó varrónő egyedül tartotta el fenntartás nélkül imádott három gyerekét. Négy évvel ezelőtti viharos válását követően nehezen találta meg nyugalmát. Túl akart jutni ezen a nehéz időszakon, így egy ideje próbált újra magabiztosan viselkedni. Éppen ezért, miközben a hátában érezte az eladónő rosszalló tekintetét, úgy döntött, azért sem hátrál meg. Módszeresen végigjárta a könyvlabirintust, időnként felemelt egy-egy kötetet, belelapozott, majd visszatette.

Elidőzött a mesekönyveknél, majd a gasztronómia és útikönyv részlegen nézelődött. Aztán sarkon fordult, és a barkácsolásról szóló szakirodalomnál tett elterelő kanyar után, amikor úgy vélte, már senki nem követi a tekintetével, odasomfordált a szexuális témájú olvasmányok alatt görnyedő polchoz. Csak remélni merte, hogy a művek címeiből áradó erotikus kisugárzás nem vet árulkodó fényt amúgy sápadt arcára. Gyors szemmozdulatokkal haladt végig a felső sorokon, és éppen böngészni kezdte az alsó sorok kínálatát, amikor a háta mögött váratlanul megszólalt egy hang:

– Bocsánat, hölgyem, segíthetek?

Egy harmincöt körüli férfi nézett rá kaján vigyorral, és közben a karórájára mutatva hozta a tudomására, hogy jobb lenne sietni, mert mindjárt zárnak.

A nő most már tényleg elpirult, és a váratlan megszólítás hatására a kelleténél jóval hangosabban, szinte belekiabálta a bolti éterbe:

– Igen, segíthet. Szeretnék nyugdíjig sokat szexelni!

A boltban tartózkodók egyszerre fordultak a hang irányába.

– Ó! Bocsi! Nem úgy értettem! – folytatta Éva most már pulykavörösen. – Tulajdonképpen a barátnőmnek szeretnék venni egy könyvet. Az írója most nem jut az eszembe, de valami ilyesmi a címe. Állítólag nagyon jó könyv… Persze én nem tudom, én csak a klasszikusokat olvasom.

A rögtönzött hallgatóság magában somolyogva próbálta találgatni a nő által olvasott „klasszikus” művek címeit, egy idősebb férfi pedig tetőtől talpig végigmérte, és sokat sejtetően megnyalta a szája szélét, miközben igyekezett vele szemkontaktusba kerülni.

Az eladó eközben fontoskodó arccal pásztázott végig a választékon.

– Úgy látom, ez a remekmű éppen hiányzik. De tudom ajánlani Az orgazmus egyedül biztosabb címűt. Ebből már háromszor kellett utánrendelnünk, mert viszik, mint a cukrot. Az nem lenne jó a barátnőjének?

– Köszönöm, de ne fáradjanak! Majd inkább máskor is benézek! – hadarta Éva zavartan, és az emberek tekintetét kerülve gyors léptekkel kisurrant az üzletből.

Alighogy nagy csilingeléssel becsapódott a bejárati ajtó, egy idősebb eladónő hangja hallatszott az üzlet végéből.

– Találtam egy olyat, hogy Intim nyugdíjastorna mindhalálig! Ez nem jó? Hol van a vevő, aki a szexkönyvet kérte?

– Most ment el.

– A fenébe! Most mászhatok vissza a visszeres lábaimmal a létrára! Nem elég nekem az a két raklap kötelező olvasmány, amit holnapra ki kell pakolni a polcokra, ezek a kiéhezett macák sem tudnak az én segítségem nélkül kufircolni?

A könyvesboltból kilépve Éva alig tett meg néhány lépést, máris zuhogni kezdett az eső. Egy kapualj menedékében igyekezett a válltáskája aljáról kihalászni az ernyőjét, de eredménytelenül, mert a rakoncátlan jószág beleakadt valamibe. Mivel a többszöri ráncigálás sem vezetett eredményre, megadó sóhajjal leguggolt, és akkurátusan elkezdte ölébe rámolni a termetes táska tartalmát. Előkerült egy elveszettnek hitt akkutöltő, aminek nagyon megörült, és egy fél pár gyerekkesztyű is. Ez egy pillanatig megzavarta a gondolatait, de mivel ezzel együtt az esernyő is kiszabadult, már nem volt értelme sokat tűnődni. A holmikat visszasöpörte a táskába.

Majd otthon rendet rakok benne – gondolta, és feltápászkodott.

Az esernyő nyikorgó, nyöszörgő hangon nyílt ki – több éve vette a kínai piacon. Sokszor kellett már javítgatni, de valahogy a szívéhez nőtt, nem akart még megválni tőle. Az egyik oldala most is szakadt volt, egy fém „villámhárító” meredezett ki a kopottas, valaha élénk színű kockás anyagból.

Alig tett meg néhány métert, amikor a táskája mélyén megszólalt a mobiltelefonja. Hangos, ellentmondást nem tűrő dallam volt, Beethoven V. szimfóniájának kezdőhangjai. „Tatata tam… tatata tam…”

A harsány hangokra egy macska ugrott ki a bokorból, és felborzolt szőrzettel, riadtan vetette be magát az egyik pinceablakon, de előtte még fújt egyet sértődötten.

Minek él városban az ilyen, ha nem bírja a gyűrődést! – gondolta Éva az ideggyenge állat után tekintve, majd rekordgyorsasággal kikotorta a készüléket a táska aljáról, és a füléhez emelte. Béci, a nyolcéves kisfia hívta.

– Mi van, anya, merre vagy? Már mindenki itthon van, és nincs semmi kaja! Ugye minket nem akarsz fogyóztatni? – szólt a vonal végéről a vékonyka gyerekhang.

– Szia, Bécikém! Bocsi, mindjárt otthon vagyok, és viszek valamit vacsorára is! Addig bírd ki, és írd meg a házid, rendben?

– Jó, de tényleg nagyon siess, mert ebédre valami zöld volt a napköziben, és azt még a Márió is otthagyta. Pedig ő még egy csótányt is megevett a múltkor. Ja, és Evelin üzeni, hogy hozzál neki valamilyen „kintim betétet”! Anyú! Ugye nem kivételezel vele? Ha ő kap betétet, nekem is hozzál olyat a töltőceruzámba. Meg csokit is hozzál, lécci…

– Jó, jó, majd viszek mindent, de most már tegyük le, kicsim, mert nagy lesz a számla!

Lassan a zsebébe csúsztatta a telefont. Bár az egész nap fáradtságát érezte már a tagjaiban, dacolva a szemerkélő esővel, elindult a bevásárlóközpont felé.

Amint haladt a körülötte siető emberek között, arra gondolt, milyen magányos is ő a válása óta.

Ha akkor nem adom be a válópert, inkább kitartok és harcolok Jenőért, akkor talán ma is együtt lennénk, és a gyerekeknek lenne apjuk. Biztonságban lennénk, és nem lenne minden teher egyedül az én vállamon… De mégis meddig kellett volna tűrnöm, hogy fűvel-fával megcsal az a gazember? És még ő vetette a szememre, hogy elhanyagolom magam és csak ritkán szeretkezünk, akkor is megszokásból. Olyan ez, mintha a moziban egymás mellett ülve mindketten más filmet néztünk volna.

Amikor megérkezett az üzletbe, végre a bevásárlókocsi felső rekeszébe száműzhette az ázott esernyőt, és vele együtt a szomorú gondolatoktól is megszabadult egy időre. Rutinos mozdulatokkal vette le a polcokról a kenyeret, tejet és a többi, vacsorára megszokott dolgot, no meg a gyerekeknek egy-egy kisebb csokoládét.

A betétet majdnem elfelejtette, de ha már vissza kellett mennie a sorból kiállva, úgy érezte, megjutalmazhatja magát egy kétdecis likőrrel. Egy ilyen nehéz nap után igazán megérdemli, főleg, ha ennyi az összes luxus az életében.

Újra beállt a sorba, nézegette az embereket és a kosarak tartalmát. Sokszor játszotta ezt a játékot: az árukból próbálta kitalálni, kinek milyen élete lehet. Előtte egy idős néni totyogott, hatalmas kocsijában egy kis doboz macskatáp, tíz deka párizsi és két kifli lézengett.

Szomorú jövő – gondolta, majd elmosolyodott. – Én például utálom a macskatápot…

Ekkor felfigyelt egy vidám párocskára, akik turbékolva álltak be a másik pénztársorba. Bevásárlókocsijukban márkás italok, édességek és déligyümölcsök pöffeszkedtek.

Na, ezt én is gyorsan meg tudnám szokni! És a pasi banánját még nem is láttam…

Végre sorra került. A pénztárgépnél fiatal, bögyös lány ült, hosszú műkörmeivel is ügyesen bűvészkedett az áruk és a kódleolvasó között. Villámgyorsan végzett, és kedves mosollyal megkérdezte:

– Kér még valamit a néni?

– Köszönöm, a néni csak fizetni szeretne, mert a néni siet – válaszolt ingerülten, és sértődötten nézett vissza a lányra, aki már a következő vásárlóval volt elfoglalva.

Még jó, hogy nem hívott az öreganyjának! Azért megnézném én ezt a kis libát negyvenöt évesen, három gyerek után! – dohogott magában. A hazafelé úton már kicsit szégyellte magát, hogy ilyen csekélység miatt is felkapta a vizet. – Még egy-két magányos év, és maszk nélkül játszhatom a gonosz mostohát a Hófehérkében. Ez a lány csak udvarias akart lenni, én meg rögtön mellre szívom. Na, ez így nem mehet tovább, Éva néni! Holnaptól új életet kell kezdened!

A válása után költözött be a gyerekeivel a fővárostól 150 km-re fekvő kisváros, Várszeg legsűrűbben lakott, „szocreál” stílusú lakótelepére. A „panelprogram” nyomán megújult spenótzöld társasház hetedik emeletére. Valahogy nem tudta megszeretni az új otthont, pedig nem volt olyan rossz környék, az iskola is közel volt. És ezúttal a lift is működött, nem kellett a nehéz cekkerrel gyalog felkutyagolnia.

– Na végre! – rohant felé az ajtónyitás után Béci. – Már majdnem éhen pusztultam!

Meg sem várta, míg az anyja kirámol a szatyorból, máris beletúrt.

– Már megint parizert vacsizunk? Azt már nagyon unom! – húzta el a száját. – Csipszet nem is hoztál? – nyafogott tovább, és csak akkor enyhült meg, amikor megtalálta a szatyor mélyén lapuló csokikat. – Na, ezeket kiosztom, jó? – És elindult a nagyszoba felé. Sajátját egy óvatlan pillanatban kibontotta a csomagolás fogságából, és sietve behabzsolta.

A nappaliban a tévé előtt lustálkodott a két nagyobbik gyerek. Jenőt, a tizennégy éves kamasz fiút nem lehetett kizökkenteni a filmnézésből, mindössze egy „Csá, mutter” hagyta el a száját köszönésképpen. Az idén érettségiző Evelin szép arcú, hosszú hajú lány volt, jó tanuló és megbízható. Időnként egyfajta anyapótló szerepet is be kellett töltenie, szárnyai alá véve a két „elvarázsolt” fiútestvért.

Csendben vacsoráztak. Bécike a csokitól jóllakva csak nyámmogott a kenyéren, Evelin meg evés közben sem volt hajlandó megszabadulni a fülhallgatójától: meditációs zenét hallgatott. Egy hete vette fel ezt az idegesítő szokását, hogy „ne szívják le az energiáját a hülye tesói”.

Jenő ilyenkor, a nap végén volt elemében, amikor a család többi tagja már rogyadozott a fáradtságtól. Egy volt tanára úgy jellemezte – természetesen halálosan megbántva ezzel Évát –, hogy „Jenőke tulajdonképpen nem rossz gyerek, csak fordítva van bekötve”. Mivel mindenről volt egy határozott, sajátos véleménye, kötelességének érezte a család minden tagját tájékoztatni a várható időjárásról, az aktuális politikai helyzetről és az éppen elfogyasztott élelmiszerek káros összetételéről. Ezúttal sem volt rest részletes előadást tartani arról, hogy a parizer igazából nem is alkalmas emberi fogyasztásra, mert nyolcvan százalékban víz, a többi pedig – jobb nem tudni, miféle – állati hullák nyesedéke. Aztán az ízfokozók, tartósítószerek, és egészen biztos, hogy bele is köptek, amikor ezt az egész masszát összekeverték.

Éva azonban ezen az estén már nem hagyta magát kizökkenteni nagy nehezen visszanyert nyugalmából. A gyerekeket időben lefektette, és amint a lakás elcsendesedett, bevonult a fürdőszobába egy kis kényeztetésre. Fürdés közben lassan, érzékien folyatta magára a meleg vizet, kivételesen a karácsonyra kapott illatos tusfürdővel sem takarékoskodott. Tekintetével saját testét fürkészte a tükörben. Nem is vagy még olyan rossz csaj, Évi! – vélekedett elégedetten. – Az arcod kicsit fáradt ugyan, de egy kis smink, egy új frizura, és letagadhatsz akár tíz évet is a korodból. A nyakad kicsit kezd ráncosodni, de egy színes sál ápol és eltakar. A derekadon és a hasadon van ugyan egy kis felesleg, majd tornával pár hét alatt eltünteted. A lőcseid meg kifejezetten jók, miniszoknyában sem rontod a városképet. Ott középen azért kellene egy kis kertrendezést csinálni, nehogy az új pasi már az első alkalommal belevesszen a dzsungelbe…

A finom fürdő után olyan érzése volt, mintha a víz a szappanhabbal együtt az utóbbi hónapok rosszkedvét is lemosta volna róla. Hosszú idő után először érzett magában erőt, hogy változtasson az életén.

Nem a múlton kell rágódni, Évi, hanem belevágni az ismeretlenbe, és felcsípni egy jó pasast. Akkor talán minden könnyebb lesz. Szóval, ahogy a fickós gyűrűsféreg mondaná: „Galandra fel!”

II. FEJEZET
Az „istennő” gyászol

A nagy budapesti irodaház még üresen ásítozott, amikor György, az ötven körüli portás az éjszakai műszak fáradalmaitól gyűrötten, ólmos mozdulattal bekapcsolta a számítógépet. Üveges szemekkel bámulta a monitort, nem sokat törődve azzal, hogy a korán kelők már kezdtek szállingózni az épületbe. Lassan tudott csak belerázódni új szerepkörébe. Eredetileg gépészmérnök volt, nyolc hónapja, egy munkahelyi leépítés áldozataként került a biztonsági őrök kényszerpályájára. Több éve elvált, gyereke nem volt, kezdett úrrá lenni rajta a fásultság, ezért mindenre nyitott volt, ami kicsit is kizökkentette a szomorú valóságból.

Kilenc óra előtt pár perccel aztán ismerős hangokra kapta fel a fejét. A nehéz szolgálatok végén ezek a finom körömcipőktől származó kis koppanások adták vissza az életkedvét, és indították újra a vérkeringését.

Izgatottan felpattant, és kócos haját még a portásfülke takarásában lenyalva, kihajolt a fülke ablakán. Nem kellett csalódnia. Tényleg az a negyven körüli, kifejezetten csinos nő tipegett el előtte elegáns kiskosztümben, aki nap mint nap puszta megjelenésével alaposan felvillanyozta. Az izgatottságtól rekedt hangon, hadarva köszönt neki:

– Kézcsókom! Jó reggelt, kedves igazgatónő!

A nő oda sem fordulva valami köszönésfélét motyogott, majd továbbsietett a lift felé.

Györgyöt láthatóan nem törte le a nő közömbössége. Gyorsan ő is a felvonóhoz sietett, és az ajtót előzékenyen kitárva, rajongó tekintettel bámulta a nő feszülő idomait. Amint a lift elindult, megbabonázva, homályos szemekkel sóhajtott fel:

– Istennő…!

Talán hosszú másodpercekig simogatta volna még az istennőt szállító felvonó ajtaját, ha a portásfülke felől felharsanó kiáltás nem rántja vissza a kíméletlen valóságba:

– Kolléga! Már megint…?

György megszeppenve ment vissza a fülkébe, ahol a főnöke ingerülten böködte a monitort vaskos mutatóujjával.

– Megmondtam, hogy szolgálatban nincs se játék, se internet! Ez volt az utolsó figyelmeztetés!

A Cecília névre hallgató „istennő” felért a második emeletre. Négy éve nevezték ki a reklámiroda élére, és azóta töretlenül ívelt fölfelé a karrierje.

Egy pillanatra megállt a saját irodája előtt. Kis habozást követően sarkon fordult, és sietve feltipegett a harmadikra. Óvatosan körülnézett, mielőtt benyitott a neves könyvvizsgáló cég elnökének ajtaján. Szerencséjére a titkárnő még nem volt a helyén, a főnöki szobából azonban fény szűrődött ki.

Az ismerős léptek hallatán a hatalmas íróasztal mögött ülő, öltönyös férfi zavartan kapta fel a fejét.

– Már kértelek, hogy ne itt találkozzunk. Botrányt akarsz? – szólt rá ingerülten a nőre.

– Ne haragudj, Egon, de már nem bírtam tovább ezt a bizonytalanságot. Se egy telefon, se egy e-mail… Ha én kereslek, nem válaszolsz… Én ebbe beleőrülök, csak látni akartalak – lépett közelebb Cecília az íróasztalhoz.

A férfi tiltakozóan emelte fel a kezét.

– De drágám! Hidd el, nekem is nagyon nehéz, de tizenöt évi házasságot nem olyan könnyű lezárni.

A nő mérgesen toppantott.

– Igen, de már két éve tervezzük, hogy összeköltözünk. Elegem van abból, hogy férfit béreljek, ha meg kell jelennem egy fogadáson. Egyedül megyek nyaralni, egyedül töltöm az ünnepeket. Szilveszterkor is csak egy SMS-t kapok tőled, amit akkor írsz, mikor kilógsz a fürdőszobába a feleséged elől. Miért nem vállalsz fel végre, ha engem szeretsz? Mert engem szeretsz, ugye?

– Hát persze hogy téged szeretlek – hebegte a férfi.

– Hát akkor? Vagy beszéljek a feleségeddel, mint nő a nővel?

– Eszedbe ne jusson! – szaladt ki Egon száján, majd zavartan nézett az egyre ingerültebb szeretőjére. A szemén látszott, hogy a sajnálat és a botránytól való félelem egyszerre kavarognak benne, miközben zavart magyarázkodásba kezdett:

– Már akartalak keresni, csak nem volt erőm hozzá… – aztán egy nagy levegővétel után kibökte. – A feleségem terhes.

– Kitől? – kérdezte Cecília csodálkozva.

– Tőlem, ki mástól – válaszolt kissé sértődötten az „elnök”.

– Na, álljunk csak meg! Azt mondtad nekem, hogy évek óta külön alszotok, el vagytok hidegülve egymástól, és inkább kiugranál az ablakon, csak ne kelljen vele – fordult sírásba Cecília hangja.

– Valahogy így alakult… Azt hiszem, megsajnáltam. Meg persze tizenöt évet sem lehet csak úgy kidobni az ablakon.

– És ezt nem tudtad már egy éve megmondani, amikor miattad mondtam le a londoni kinevezésemet? Te… te gyáva féreg! Tudod mit, ki vagy rúgva! De ne is próbálj visszakujtorogni, ha a kis feleséged megint uncsi lesz számodra!

Cecília arca lángvörössé vált, ajka remegett, és minden erejére szüksége volt, hogy az erős nő látszatát megtartva ne gördüljenek ki szeméből a könnycseppek. Felvillant előtte a közelmúltbeli szenvedélyes együttlét, mikor szerelmesen összeölelkezve fogadkoztak, hogy soha nem hagyják el egymást. Hol van az a férfi, aki azt ígérte, hogy elválik, és őt veszi majd feleségül? Közös gyermekről is beszéltek, hogy milyen szép baba lesz, és milyen boldog család lesznek hamarosan.

Hirtelen kijózanodott ebből a szirupos álomképből, de közben úgy érezte, hogy megszakad a szíve.

Erősnek kell lenned! – szólt rá a már jól ismert belső hang. – Ne lássa, hogy szenvedsz!

A férfinak láthatóan már semmi nem jutott eszébe, amivel enyhíthette volna a kialakult feszültséget. Szemlesütve, tétován várta, hogy mi lesz a folytatás. Mintha már csak túl akarna lenni az egészen.

A nő még egy utolsó, kétségbeesett pillantást vetett rá, de látva annak passzivitását, megértette, hogy neki jutott a lezárás feladata.

Sarkon fordult, és mérgesen kiviharzott az irodából, az ajtóban majdnem fellökve az éppen beérkező titkárnőt. Valahogy letámolygott a saját irodájába, és perceken át magába roskadtan ült az íróasztalánál.

Ibolya, a kis termetű, fiatal titkárnője halkan kopogtatott az ajtaján, majd mikor nem érkezett válasz, óvatosan benyitott az ajtón.

– Valami baj van?

Az igazgatónő pillanatnyi habozás után rájött, hogy az igazat nem mondhatja el, mégis valami hihető indokot kell mondania gyászos kinézetére, mert a titkárnő sem teljesen hülye.

– Igen, váratlanul meghalt Irénke néném, és ez egészen kiborított. Tudod, ő nevelt engem pár évig gyerekkoromban.

– Részvétem! – csúszott ki a szó automatikusan az elképedt lány szájából. Szemében főnöke eddig egy eltökélt feminista volt, aki gyengeséget soha nem mutatva határozott fellépéssel irányította a tizenkét főből álló kis reklámbirodalmat. Meghatottan konstatálta, hogy ő is csak ember, akinek vannak érzései, és időnként veszteségek is érik. Humánus kötelességének érezte, hogy haladéktalanul megossza az új információt a kollégákkal…

Cecília a következő órákban próbálta összeszedni magát. Kicsit még szipogva rakosgatta az iratokat (egyikre-másikra megjegyzéseket is írt), aztán haját hátradobva megmarkolta telefonját, és felhívta a szokott számot.

– Üdvözlöm! Egressy Cecília vagyok, a PIÁR reklámcégtől. Már több alkalommal közvetítettek számomra kísérőt, Deák Konrád kollégájuk személyében. Most szombaton, tizenkilenc órától lesz egy fogadás, és őt szeretném…

A vonal végén sűrűn elnézést kérve szakította meg vehemens rendelését az exkluzív escort ügynökség titkárnője. Próbálta röviden vázolni a helyzetet, amiért a kérés nem teljesíthető.

– Hogy visszavonult? – kapkodott levegő után Cecília. – De miért?… Na jó, akkor egy hasonló típust szeretnék megrendelni… Vegyük át még egyszer: ápolt külsejű, huszonnyolc és harminckettő közötti, minimum száznyolcvan magas, de nem égimeszelő, diplomás. Hogy? Nem, érettségi kevés. Hogy meddig? Pontosan éjfélig. Túlóradíjat nem fizetek.

Elégedetten tette le a telefont, de a következő pillanatban már újra a szakítás fájdalma lett úrrá rajta. Nem maradt más hátra, mint a mindig bevált „munkaterápiához” fordulni, ami egy időre sikeresen elterelte a gondolatait a szomorúságáról.

Talán másfél óra telhetett el így, mikor a szobája ajtaján bátortalan kopogás hallatszott.

– Tessék! – szólt ki.

A kitáruló ajtó mögött ott toporgott a kis reklámcég teljes kollektívája.

– Úgy gondoltuk, hogy ugyan nem ismertük megboldogult Irén nénédet – kezdte nagy pátosszal a titkárnője –, de a te bánatod a mi bánatunk is.

Erre a végszóra kettévált a komor tekintetű sorfal, és a háttérből egy férfi lépett elő, kezében hatalmas temetési koszorúval, rajta egy selyemszalagra festett felirattal: Drága Irénke néni! Emlékedet szomorú szívünkben örökre megőrizzük: a PIÁR Reklámiroda dolgozói

Cecíliát elöntötte a forróság arra gondolva, hogy a végén még egy kamutemetésbe is bele kell bonyolódnia. Persze csak az exhumálás után, hiszen drága Irénke néni öt éve fekszik már a Farkasrétiben. Aztán beugrott egy mentő ötlet:

– Ez igazán szép tőletek, de a temetésre sajnos már nem jöhettek el, mert a család kérésére titokban lesz megtartva.

Egy határozott kézmozdulattal rövidre zárta a kellemetlen jelenetet, és szigorú arccal felemelte az éppen keze ügyében lévő vaskos mappát.

– Az élet nem áll meg, mint mondják, és rengeteg a határidős munkánk. Köszönöm a kedves megemlékezést, most viszont minden kreatív munkatársat kérek, hogy fáradjon be a tárgyalóba, mert befutott egy sürgős munka.

Néhány perc múltán már a hosszúkás tárgyalóasztal körül ült minden „kreatív”. Még a notórius késők is igyekeztek pontosak lenni, így fejezve ki figyelmességüket a nagy veszteséget átélt igazgatónő felé.

Cecília energikusan lépett be a terembe, minden mozdulata határozottságot sugárzott. Senkiben sem akart kétséget hagyni afelől, hogy a gyászesetet lezárta, a továbbiakban csak a munkával hajlandó foglalkozni. Amint az asztal végéhez lépett, a többiek elhallgattak, és várakozóan néztek főnöknőjükre.

– Amint mondtam, befutott egy új munka – kezdett bele. – Egy élelmiszermulti a megrendelő, aki mellesleg állateledelt is gyárt. Egy új, exkluzív kutyatápot fejlesztettek ki, és ennek a bevezető reklámjára írták ki a tendert. Egy filmre. A munka sürgős. Új munkatársunkat, Tóth Pált bízom meg ezzel a kiemelt feladattal, aki ezzel bebizonyíthatja rátermettségét. A többiek is segíthetnek neki, ha az nem megy a saját feladatuk rovására… Itt vannak a termékről szóló ismertetők, ha akarjátok, olvassátok át, de ez majdnem fölösleges. Nem a kutyáknak csináljuk a reklámot, hanem a gazdáknak.

Némi kis bizonytalanság tükröződött az arcokon, ezért még hozzátette:

– Vagyis dinamikus, meghökkentő, hatásos filmet képzeljetek el. Jövő hétre még el kell készülnie a Kovács Norbertnek kiadott munkának is. Nagyon fontos a megrendelő számára, hogy a Táltos fűszer csomagolása jól mutasson a tévéfelvételen, szóval mindenképpen látványos munkát várok. A töltött csokoládé és az óvszer szlogenje is aktuális, de mindent megelőz most a kutyareklám. Hétfőre várom az ötleteket és egy ebcastingot, mert sajnos vannak kikötések a kliens részéről a kutya kinézetére…

– Mégis, miféle kikötések? – tette fel a kezét a munkával megbízott Tóth.

– Minél rondább az eb, annál jobb nekünk.

Az értekezletet követően Cecília visszavonult az irodájába, és este is észrevétlenül igyekezett elhagyni az épületet. De György, a portás, váratlanul elébe toppant:

– Kedves igazgatónő! Hallottam, hogy ma milyen lelki veszteség érte.

– Hallotta? Mit? – kérdezett vissza elsápadva.

– Hát, hogy akit szeretett, az végleg elhagyta – hebegte félszegen a portás.

– Ezt meg honnan tudta meg?

– Az egész irodaház tudja. Ha bármiben segíthetek…

Az igazgatónő egyre sietősebbre fogta lépteit, menekülve a kellemetlen beszélgetés elől. Bele sem mert gondolni, milyen segítségre gondolt a portás, különben másnap ki kellett volna rúgatnia.

– És részvétem! – kiáltott még utána a férfi.

– Vagy úgy? Köszönöm, nagyon kedves – fordult vissza kényszeredett, de megkönnyebbült mosollyal Cecília.

György még jó ideig bámulta távolodó istennőjét, és jólesően fantáziált arról, milyen módokon tudná „megvigasztalni”.

III. FEJEZET
Fenn a neten

Éva lelkesedése a „nagy elhatározás” utáni napokon is töretlen maradt, amin maga is elcsodálkozott. Máskor is fellángolt már benne a társ utáni vágy, de a kudarcok után hamar beletörődött az egyedüllétbe.

Hétfő reggel, egy gyors reggelit követően, mindhárom gyerek elindult az iskolába: a nagyok messzebbre busszal, a kicsinek csak a következő utcáig kellett bandukolnia.

Egy évvel ezelőtt még ő is ott tanított. Szerette a munkáját, és a gyerekek is rajongtak a laza, megértő tanító néniért, aki mindig vidám és vicces volt. Ha kellett, az órák után is foglalkozott a kollégái által „kezelhetetlennek” minősített diákokkal, akik évek múltán is hálásan gondoltak rá.

Sajátos nevelési módszereit főként az után kezdte használni, miután tapasztalta, hogy minden gyerek más, és egyáltalán nem alkalmazható rájuk nézve egyöntetűen a tévedhetetlennek minősített pedagógiai módszertan.

Erre jó példa volt számára két fiúgyermeke is, akik talán a sokat emlegetett „hibás apai gének” okán semmilyen módszerrel nem voltak terelhetők a tudásszomj irányába. Különösen kamaszkorba lépett nagyobbik fia okozott gondot egy ideje, mivel az egyre nyeglébb és szemtelenkedő modorával szemben tehetetlennek bizonyult. A nevelési tanácsadóban sem tudtak hathatós segítséget nyújtani, ezért csak azzal biztatták, hogy „biztosan kinövi majd, csak legyen vele türelmes”.

Evelin lánya ezzel szemben megbízható, érdeklődő és szorgalmas volt. Éva egészen biztos volt abban, hogy az anyai ágon örökölt jó tulajdonságoknak volt köszönhető ez az eltérés.

Végül is arra jutott, hogy mindenkit a maga képességeihez mérten kell osztályozni, minden apró javulásnak örülni, és biztatni a további fejlődésre. Talán még most is tanítónői hivatásának élne, ha az a bizonyos végzetes iskolai ünnepség derékba nem töri karrierjét.

Ma már kuncogva gondolt vissza elbocsátása körülményeire, de akkor nagyon zokon vette a vezetőség rugalmatlanságát. Egyfelől érthető volt a felháborodásuk, de miután a közönség nagyon is élvezte az eseményeket, túl súlyos büntetésként élte meg a kirúgását.

Végül is ki ő, egy borász? Honnan tudhatta volna, hogy az apja által behozott must már erjedni kezdett? Nem kifogásolta az ízét sem az alpolgármester, sem az igazgató: jó nagyot húztak az ingyen piából. Aztán nem győztek csodálkozni, mikor a darab közepén dolgozni kezdett az anyag. A WC-ben meg addigra telt ház volt már, mert a murcihoz – ki tudja, hogyan – a gyerekszereplők is hozzájutottak. Szegény srácok egymás után rohantak le a színpadról, a végére már csak ketten maradtak a tizenkét kőművesből, de azok is fogták a fájó hasukat. A közönség pedig fetrengett a röhögéstől.

A pedantériájára mindig büszke, szigorú iskolaigazgató pedig nem tudta neki megbocsátani, hogy miatta összecsinálta magát a díszvendég előtt. Állítólag azóta is Barnamacinak csúfolják a háta mögött a gyerekek…

Míg a múlt eseményein mélázott, rutinos mozdulatokkal felhajtott egy szoknyaaljat, és kicserélte egy nadrág cipzárját. Hála az általános iskolában annyira utált gyakorlati foglalkozásoknak, még gyerekkorában elsajátította a kézi és gépi varrás fortélyait. Miután több próbálkozás után sem talált másik munkahelyet, kézenfekvő volt az otthoni varrás lehetősége. Pénzben nem jelentett kevesebbet, mint korábbi fizetése, és a gyerekekre is több ideje maradt. Mégsem tervezte ezt végleges megoldásnak. Mert nem adta fel, hogy belátható időn belül újra taníthasson…

Ha nincs a nászajándékba kapott, öreg, de tökéletesen működő kakukkos óra, még sokáig nosztalgiázott volna a régi szép időkön. Az NDK gyártmányú szerkezet rikácsolása azonban visszazökkentette a jelenbe. A viharvert madárforma, amiben még a legjobb szándékkal sem lehetett semmiféle kakukkmadárra utaló jelet felfedezni, éppen tizenegyszer köszörülte meg rozsdás torkát.

Éva sietős mozdulattal tette félre a következő varrnivalót, mert itt volt az ideje feldobni valami ebédfélét a tűzhelyre. Mióta otthon dolgozott, kötelességének érezte, hogy mindennap legyen főtt étel, mire hazajönnek a gyerekek, akik a befizetett menza dacára rejtélyes módon mindig farkaséhesen kerültek haza az iskolából. Krumplis tésztára esett ezúttal a választása, mert az hamar elkészül, és mindenki szereti. Közben, míg a tűzhelyen rotyogott a jó illatú ebéd, megjutalmazta magát egy frissen főtt kávéval. Az illatos nedűbe szokás szerint két kiskanál cukrot és kis tejport tett, amit ezután szertartásszerűen kevergetve, kortyonként fogyasztott el. Ilyenkor a nyugalom szigetén érezte magát. A kétszemélyes, kotyogós kávéfőző is emlék volt: a nagyvonalú tantestület búcsúajándéka kirúgása alkalmából.

Evelin ért először haza. Az előszobába érve ledobta a hátizsákját, és egyenesen a konyhába sietett, ahonnan jó illatok terjedtek szét az egész lakásban.

A közösen elfogyasztott ebéd után Éva váratlanul a lánya felé fordult.

– Szerinted én öreg vagyok?

Evelin láthatóan nem értette, mit akar ezzel az anyja.

– Mihez képest gondolod?

– Csak az érdekelne, mit gondolsz. Szerinted tetszenék én még valakinek?

– Persze. A hentes pasi mindig vigyorog, amikor ott vásárolsz. Neki biztosan bejössz. Barterezhetnétek: két ciciért tutira adna kedvezményt a csirkemellre. – És a kamasz elvigyorodott.

– Ne hülyéskedj! Most komolyan kérdezem: szerinted van rá esély, hogy vonzódjon hozzám egy igazi férfi? Tudod, hogy értem, nem?

– Anya! Te kupakolni akarsz? – röhögött fel megkönnyebbülve a lány. – Már azt hittem, valami halálos betegséged van, azért vagy ilyen furcsa mostanában.

– Hogy beszélsz? – csattant fel az anyja szigorúságot színlelve, de végül elnevette magát. – Én itt megnyílok neked, mint nő a nőnek, te pedig ilyen vulgáris vagy? Arról még nem hallottál, hogy az ember társas lény?

– Oké! Bennem megbízhatsz – nevette el magát Evelin is. – Nem mondom el senkinek a kis titkaidat… És van már a képben valamilyen fickó, akire gondoltál?

– Hát éppen ez a baj, hogy senki. De ha belegondolok, nem is járok el sehová. Hol tudnék ismerkedni? Talán a boltban?… Na ne kezdd megint a hentest emlegetni! – szólt rá kajánul kuncogó lányára.

– Rendben. Egyébként is csak cukkoltalak vele. Nekem sem szimpatikus az ürge. És veszélyes is. Mert ha az ilyen egyszer bekattan, az szakszerűen kicsontozza a családját!… Egyébként meg nem reménytelen a te korodban is találni valakit. Az egyik osztálytársam anyja olyasmi idős, mint te, és még rosszabb állapotban is van, mégis újra férjhez megy a nyáron.

– A mázlista! – csattant fel irigyen Éva.

– Na, azért nem csak mázli kérdése! A pasifogás egy bizonyos koron túl kemény meló. Be kell invesztálni – folytatta tudálékosan Evelin. – A Vica anyja több évig volt fenn rengeteg internetes társkeresőn, mire sikerült megfognia ezt az ürgét. Most ez a menő. Neked is ezt kéne csinálnod!

– Én meg az internet! Azt sem tudom, hogyan kezdjek hozzá… – rázta meg a fejét Éva. – Nekem ez túl komplikált. És egyébként is: elsüllyednék a szégyentől, ha valamelyik ismerősöm meglátna egy ilyen oldalon.

– Ne legyél már ilyen prűd! És akkor mi van? Aki megláthat ott, az vagy fent van maga is, vagy ott keresgél. Szóval ugyanolyan ciki neki is, nem?… Figyelj, anyu, én az elején segítek. Felraklak néhány helyre, és majd te is szépen lassan belejössz mindenbe.

A lány színlelt fölényeskedéssel folytatta tovább, miközben kioktatóan gesztikulált, mutatóujjával bökdöső mozdulatokat téve az anyja felé.

– Kell melléd valaki, aki vigyáz rád, mert amilyen kis naiv vagy, a végén még összejössz itt nekem egy szervkereskedővel, aki szó szerint elrabolja majd a szívedet!

Erre mindkettőjükből kitört a nevetés úgy, hogy még a könnyük is kicsordult.

– Na, akkor belevágunk? – pattant fel lelkesen Evelin, és már szaladt is be a szobájába a laptopjáért.

– Rendben, kezdjük! – lelkesedett Éva is, majd rövid gondolkodás után hozzátette: – De jobb lenne este, vacsora után, amikor a fiúk tévéznek.

A lány erre visszafordult.

– Na jó, de most már nem úszod meg! Megbeszéltük!… Addig felderítem a terepet, hová érdemes regisztrálnod! Nekünk sem mindegy, ki lesz az új apukánk!

Vacsora után minden a terv szerint haladt. A két fiú jóllakottan, nagy egyetértésben elvonult a tévé elé, és az öblös ülőgarnitúra kényelmében átadták magukat az akciófilm sodrásának. Éva és Evelin pedig izgatottan vonult félre az addig mindenki számára tabunak számító lányszobába. Alig csukták magukra az ajtót, a lány máris izgatottan nyomogatni kezdte a számítógép billentyűit, és közben lelkesen magyarázott az anyjának.

– Találtam néhány oldalt, már csak regisztrálni kell, és máris lehet válogatni! Kicsit levelezünk, jól kikérdezzük az áldozatot, és ha átment a szűrőn, akkor mehet élesben is a dolog! Bécinek van egy gagyi mobilja, amit még a mamáéktól kapott karácsonyra. Nyugodtan elbitorolhatnád tőle. Ő úgysem használja, neked pedig pont jól jönne a pasizáshoz, hogy ne tudják meg a privát számodat. Aztán jöhet egy kis külső tatarozás, hogy versenyképes legyél. De ezen most ne izgulj! Mindent rám bízhatsz.

Ujjai fürgén táncoltak a billentyűkön, mialatt anyja ámulattal sodortatta magát az eseményekkel.

– Igazi profinak tűnsz! De te ugye nem itt keresed a fiúkat?

– Ugyan, anyu, csak nem képzeled? Én még suliba járok, és mellettünk van a műszaki főiskola csupa kannal. Ha valaki ott sem tud bepasizni, az ássa el magát!

– Most jól megnyugtattál.

– Akkor most csináljuk végre, vagy inkább engem kezdesz megint szekálni?

– Jó, jó, persze, igazad van. – Éva olvasószemüvegét feltéve tanulmányozni kezdte a készülő bemutatkozó oldalt. – Itt elírtad a dátumot. Negyvenöt éves helyett harminckilencet írtál!

– Nyugi, mindenki fiatalabbnak adja el itt magát. Ne parázz már annyira!

– Itt meg azt írod, hogy szellemi szabadfoglalkozású! – aggodalmaskodott tovább az anya.

– Miért, mit írjak? Hogy profi gatyaszárfelhajtó? A tanítónőt azért mégsem kéne beírni, mert akkor túl komolynak fognak gondolni. Maradjunk inkább titokzatosak!

– Jó, hát te tudod. Te vagy a főnök!

– Akkor ezzel meg is lennénk. Majd írok még hozzá egy vagány bemutatkozó szöveget, és nézek valamilyen jobb képet is rólad. De ezzel neked nem kell foglalkoznod. Csak az a lényeg, ha majd randizol, ne felejtsd el, hogy miket írtunk… Ja, és kezdetnek csak egy gyereket vallj be! Mondjuk engem, mert mégis én vagyok itt a legnormálisabb. Ha beléd esik a pasi, akkor majd ráérünk csepegtetni neki a többi információt… Na, ezzel meg is vagyunk! – dőlt hátra elégedetten Evelin. – Most már lehet nézelődni!

Éva érdeklődve ült közelebb a képernyőhöz, miközben lánya fürgén kattintgatni kezdett a weblapon. Egymás után jelentek meg a slampos, sörhasú, kopaszodó férfiakról készült fotók, autók és sílécek mellett pózolva, kutyával, úszónadrágban.

– Jaj nekem! – sóhajtott fel a nő. – Hát ezek hervasztóbban néznek ki, mint én!

– Na ugye! Hát erről beszélek! – nézett az anyjára elégtételt érezve a lány.

– És ezek kit keresnek egyébként? Csinos, gyermektelen, szexkedvelő barátnőt, maximum harmincöt éves korig… – olvasott bele elképedve Éva az egyik, vitorlaárbocnak támaszkodó, nagypapa kinézetű férfi bemutatkozó szövegébe. Aztán még sokáig nézegették a felhozatalt, de minél több oldalt nyitottak meg, a nő annál jobban kezdett nyugtalankodni, és kiült arcára a csalódottság.

Evelin sajnálkozva sandított anyjára.

– Nyugi! Vak tyúk is talál szemet! Mindig ezt szoktad mondani. Ezen az oldalon állítólag huszonhatezer-kilencszáztizenhárom férfi van regisztrálva, és még vannak más oldalak is.

Jenő nyitott be váratlanul, megzavarva a két nő titkos összejövetelét.

– Mutter, nem kéne már lefektetni a Bélucit? Kinyúlva alszik a szőnyegen, és mindjárt éjfél! Ilyenkor már a plafonon szoktál lenni, ha nem alszik mindenki.

– Szent ég! Hogy eltelt az idő! – nézett az anya riadtan az órájára. – Bocs, máris lefektetem. Te már mostál fogat, kicsim?

Amaz lesajnálóan válaszolt:

– Nem akarom lemosni a hasznos baktériumokat a fogamról, nehogy elrohadjon a fogzománcom. A fogkrémipar egy nagy átverés, belőlem meg nem fognak meggazdagodni. Azt leshetik! Amúgy nektek se kéne használni ilyesmit, mert káros anyagok vannak benne, ami beépül az emberi szervezetbe. Az állatvédők sem engedik, hogy a patkányok fogán kísérletezzenek vele.

– Jó, jó, csak feküdj már le te is aludni! – hagyta rá az anyja. – Gyere, Evelin! Segíts Bécikét átöltöztetni és bevinni az ágyába! Amikor alszik, olyan nehéz tud lenni!

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com