Karl May

A FEKETE TÁLTOS

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-808-8

MOBI ISBN 978-963-387-809-5

Tartalom

Első fejezet

A mesztic

Második fejezet

A fekete táltos

Harmadik fejezet

A Fűzfa-forrásnál

Negyedik fejezet

A Nyárfa-szakadék

Ötödik fejezet

A csalárd arany

ELSŐ FEJEZET
A MESZTIC

Hatalmas orkán dühöngött. Az eső csak úgy ömlött az őserdő szél elől hajladozó fenyőfáira, ujjnyi vastag vízsugarak folytak végig az óriási törzseken és a fák lábánál előbb kicsiny, később lassacskán mind nagyobb és nagyobb patakokká olvadtak össze, melyek számtalan vízesésben, szikláról sziklára özönlöttek a mélységbe, hogy odalenn a szűk völgyben az erősen megáradt folyóban egyesüljenek. Éjszaka volt; minden pillanatban haragos mennydörgés reszkettette meg a mélységet, de bármilyen élesen és vakítóan villant is fel mindegyre a villám, az eső oly sűrűn ömlött, hogy mégsem lehetett akár ötlépésnyire látni.

A tomboló vihar odafenn az őserdőt és a sziklacsúcsokat ostorozta, de hatalma nem terjedt ki a mélységre, ahol az óriás fenyők mozdulatlanok maradtak az éjjeli sötétben. Itt sem volt azonban csend, mert a folyó vize oly nyugtalanul csapkodott és háborgott medrében, hogy csak éles fül hallhatta volna meg, hogy két magányos lovas halad a folyó partján lefelé; látni nem lehetett őket.

Ha világos nappal lett volna, bizonyára magukra vonják minden egyes szembejövő csodálkozó pillantását, de nem annyira öltözékükkel vagy felszerelésükkel, hanem azért, mert mindketten ijesztően magasak voltak. Sokáig lehetett volna szerte a világon keresgélni, hogy két ilyen egyformán magas és egyformán szikár alakra bukkanjon az ember.

Az egyik kenderszőke volt és feje, magasságához viszonyítva, igazán nevetségesen kicsiny. Két jóságos egérszemecske között parányi, felfelé bunkózódó pisze orr húzódott meg, mely sokkal jobban illett volna egy négyéves gyerek arcába, és egyáltalán nem állott arányban az óriási, széles szájjal, mely majdnem az egyik fülétől a másikig húzódott. Szakálla nem volt, és ez a hiányossága vele születhetett, mert ezen az asszonyosan sima arcon biztosan nem járt sohasem borotva. Bőrzubbony volt rajta, mely mint valami rövid köpeny, ráncokban omlott le keskeny válláról, továbbá szűk bőrnadrág, mely feszesen rásimult gólyalábaira, félmagas csizma és szalmakalap, melynek karimája siralmasan lekonyult; a rázuhogó eső szakadatlan patakokban ömlött le róla körös-körül. Vállán kétcsövű fegyver lógott, csövével lefelé. Lova izmos, erős csontozatú állat volt, mely bizonyosan látott vagy tizenöt tavaszt, de úgy látszott, megvan hozzá a kedve még tizenötöt éppen ilyen jó erőben elérni.

A másik lovas haja sötétbarna volt, fején ősrégi szőrmesipka, arca nagyon keskeny és nagyon hosszú, ugyanilyen keskeny és hosszú az orra, a szája és bajusza, melynek végeit majdnem össze lehetett volna kötni a fülei mögött. Több mint két méter magas volt, s társával ellentétben felül szűk, alul bő ruhát viselt; ezerráncú nadrágját marhabőr csizmájába gyűrte, s hosszú posztókabátja oly feszesen simult mellére, mintha rá lett volna öntve. Ő is kétcsövű fegyverrel volt ellátva. Hogy ezenkívül mindketten még kést és revolvert is hordtak, az egészen magától értetődik. Megbízható ménen ült, melynek születésnapja legalább ugyanannyiszor megismétlődött már, mint a másik lóé.

A két lovas vidáman ügetett, nem törődött sem az úttal, sem a zuhogó záporral. Hogy az előbbit megkeressék és megtalálják, azt rábízták tapasztalt és éles érzékű lovaikra, az utóbbira pedig azon egyszerű okból nem hederítettek, mert hiszen legfeljebb a bőrükig juthatott és onnan le kellett csurognia.

A szakadatlan mennydörgés és villámlás s a medrében dühöngő és örvénylő folyó veszedelmes közelsége dacára is oly elfogulatlanul beszélgettek egymással, mintha derült napsugárban, a sík prérin lovagolnának. De ha valaki látja őket, annak feltűnhetett volna, hogy a sötétségben is nagyon figyelmesen vizsgálgatják egymást, hiszen csak egy órával ezelőtt találkoztak, és a Vadnyugaton kezdetben mindig helyénvaló a bizalmatlanság. Fent a folyónál találkoztak, röviddel az éj beállta és a zivatar kitörése előtt, kiderült, hogy még ma mindketten a Firwood-Camphoz (Fenyvestanya) igyekeznek, magától értetődik tehát, hogy nem külön, hanem együtt lovagoltak tovább.

Nem kérdezősködtek egymás neve után. Mindeddig csupa közömbös dologról beszélgettek; nem érintettek semmit, mi személyükre vonatkozott. Hirtelen hosszan elhúzódó, harsogó mennydörgés csattant fel és villámok cikáztak vakító fénnyel a szűk szoros felett. Erre megszólalt a pisze orrú szőke: Istenemre! Micsoda vihar! Akárcsak odahaza a Timpe örökösöknél!

Ezekre a szavakra a másik önkéntelenül visszarántotta a lovát és már ki is nyitotta a száját, hogy gyorsan kérdezzen valamit, de azután mást gondolt és hallgatott, miközben lovát újból nekiindította. Eszébe jutott, hogy a Mississippitől nyugatra nem szabad elővigyázatlannak lenni.

Folytatták a beszélgetést, természetesen meglehetősen szűkszavúan, ahogy a környezet és a helyzet is megkövetelte. Eltelt egy negyedóra, azután még egy. Egyszerre csak a folyó élesen arra az oldalra kanyarodott, ahol a két lovas volt; alámosta az agyagos partot, a szőke lova nem tudott elég gyorsan befordulni, a süppedő talajra jutott és lesüllyedt, bár szerencséjére nem nagyon mélyen. A lovas felrántotta, oldalt fordította, megsarkantyúzta és egy merész ugrással újból a szilárd földre került.

- Istenemre! - kiáltotta. - Elég nedves vagyok már az esőtől, mire való lenne még egy ilyen fürdő is ráadásul? Ott fulladhattam volna. Akárcsak akkoriban a Timpe örökösöknél!

Kellő távolságra léptetett a folyótól, azután tovább lovagolt. Társa egy darabig hallgatagon követte, majd megkérdezte:

- Timpe örökösök? Micsoda név az, Sir?

- Hát nem tudja? - hangzott a felelet.

- Nem.

- Hm! Különös! Minden barátom és ismerősöm tudja!

- Elfelejti, hogy alig egy órával ezelőtt láttuk egymást először.

- Igaz! Így persze még nem tudhatja, hogy kicsodák a Timpe örökösök. De talán meg fogja tudni.

- Talán?

- Igen, tudniillik, ha hosszabban együtt maradunk.

- De hát, ha én már most tudni szeretném, Sir?

- Most? Miért?

- Mert az én nevem Timpe.

- Micsoda? Timpének hívják?

- Igen.

- Csodálatos! Hosszú évek óta keresek egy Timpét mindenfelé, hegyeken és völgyekben, keleten és nyugaton, éjjel és nappal, napsugárban és sötétben, és íme, most, mikor már rég lemondtam róla, hogy valaha is megtaláljam, itt lovagol mellettem ebben az időben és hagyja, hogy majdnem belefulladjak ebbe a szép folyóba anélkül, hogy megmondaná, kicsoda!

- Engem keres? - kérdezte társa elbámulva. - Miért?

- Nos, hát az örökség miatt! Mi a csodáért kereshetném még?

- Örökség? Hm. Hát kicsoda ön tulajdonképpen, Sir?

- Én is Timpe vagyok.

- Még egy? De hát honnan?

- Odaátról.

- Németországból?

- Természetesen! Vagy születhetik egy Timpe máshol is?

- Mindenesetre, például én. Itt születtem az Államokban.

- De német szülőktől!

- Az apám német volt.

- Akkor hát tud németül?

- Tudok.

- Úgy hát beszéljen németül, ha német emberrel van dolga!

- Csendesen, Sir, csendesen! Hiszen nem tudhattam, hogy ön német!

- De most már tudja. Német vagyok, méghozzá Timpe, és azt kívánom, hogy németek németül beszéljenek egymással.

- Hová való?

- Bajorországban, Hofban születtem.

- Máris semmi közünk egymáshoz, mert én Plauenbe való vagyok, Voigtlandba.

- Ohó! Csak ne hamarkodjunk el semmit! Az apám szintén Plauenből származik és onnan költözött Hofba.

A barna hajú megállította lovát. Az eső egy utolsó heves mennydörgés után hirtelen megszűnt és a felhőket szétkergette a szél. Egy-egy darabka kék ég kandikált ki alóluk, így tehát a két útitárs megszemlélhette egymás arcát.

- Plauenből Hofba költözött? - kérdezte. - Akkor persze nemcsak lehetséges, hanem nagyon valószínű is, hogy rokonok vagyunk. Mi volt az apja foglalkozása?

- Fegyverkovács, és én is az lettem.

- Ez aztán a csodálatra méltó találkozás! De ne álljunk meg itt; a vihar könnyen visszatérhet, pedig a völgy legnehezebb része még előttünk van; használjuk ki a nyugodt időt. Majd kényelmesebben tovább beszélhetünk, ha megérkeztünk. Gyerünk hát, Sir, vagy unokatestvér, ha ez jobban tetszik!

Tovább lovagoltak. A völgy hamarosan úgy összeszűkült, hogy igen kevés hely maradt a folyó és a majdnem merőlegesen felmeredő, ismerős sziklafal között. És ezt sem gyepes föld, hanem sűrű bozót borította, melyen a lovaknak gyakran valósággal át kellett törtetnie. Ha a zivatar el nem vonul és oly sötét lett volna, mint azelőtt, jóformán lehetetlen lett volna itt előbbre jutni.

A terep jó ideig ilyen maradt, majd megint kiszélesedett a völgy, hogy újabb félórás út után ismét keskeny szakadékot alkosson; ez azonban nem volt hosszú, egykettőre abba a térségbe torkollott, melyet Firwood-Campnek, Fenyvestanyának neveztek, mert csupa fenyőfa borította, melyek hatalmas koronáikkal az ég felé merednek.

Két völgy keresztezi itt egymást majdnem derékszögben; a folyó völgye, melyen a két Timpe ereszkedett alá, és egy másik, melyen az épülőfélben levő vasút iparkodott megmászni a hegység csúcsait. Camp annyit tesz, mint tanya, és hogy itt ilyesmi van, mégpedig nem jelentéktelen, azt a két lovas azonnal észrevette az éjjeli sötétség mellett is, mihelyt kiértek a sziklaszorosból.

A földön egy csomó faóriás feküdt, melyet kivágtak, hogy a törzsekből deszkát, a vastag ágakból pedig vasúti talpfát csináljanak; a hulladék szolgáltatta a szükséges tűzifát. A folyón átvezető híd már majdnem készen volt és ennek közelében állott a rögtönzött fűrészmalom, melynek a hatalmas fatömeggel el kellett bánnia. Kissé távolabb feketén tátongott egy, a sziklák között vágott kőbánya, melynek az alépítményhez kellett a követ szolgáltatnia, bal kézről pedig több, cölöpből és deszkából épített, hombárszerű alkotmány húzódott, mely az emberek, szerszámok és készletek elhelyezésére szolgált.

Az egyik bódé, melyet itt shopnak neveznek, rendkívül hosszú és széles volt. A négy kémény, mely kimagaslott a tetejéről és a számos, most kivilágított ablak sejteni engedte, hogy ez az épület nyújt a telepen levő munkásoknak szállást. Ennek folytán a két jövevény arrafelé tartott.

Már messziről lármás hangzavar tört feléjük, és ahogy közelebb jutottak, minden lépésnél érezhetőbbé vált, hogy a levegő pálinkagőzzel van telítve. Leszállottak, lovaikat az ajtó elé bevert cölöphöz kötötték és éppen be akartak lépni, mikor a küszöbön egy férfi jelent meg és visszaszólt a bódéba:

- Mindjárt jön a tehervonat; csak elintézem, amit kell, és máris jövök vissza. Talán híreket is hoz vagy pláne újságokat!

Aztán felpillantott, s észrevéve az idegeneket, félreállott, hogy az ajtóból kivilágító fény reájuk essék és végigmérte őket.

- Jó estét, uram! - köszöntötte a szőke. - Bőrig áztunk. Akad itt hely valahol, hogy egy kissé megszáradjunk?

- Hogyne - felelte a kérdezett. - Még arra is jut hely, hogy szárazon lefekhessenek, feltéve, ha nem az olyanfajta emberekhez tartoznak, kiket az ember legszívesebben be sem enged.

- Ne aggódjék, Sir! Becsületes utazók, vagyunk, akik semmi kárt nem okoznak, s megfizetnek mindenért, amit kapnak.

- Ha becsületességük ugyanakkora, mint a magasságuk, akkor persze önök a legnagyobb gentlemanek a földön. Nos, menjenek csak be, balra, a kis szobába és mondják meg a vendéglősnek, azt üzenem, itt maradhatnak. Én vagyok itt a mérnök. Azonnal viszontlátjuk egymást.

Eltávozott, az utasok pedig engedtek felszólításának.

A bódé belseje egyetlen nagy helyiségből állt, melyből bal oldalon csak egy kis részt választottak el, csupán embermagasságnyi deszkafallal. Egész halom kezdetleges asztal és pad volt a földbe verve; közöttük és a fal mellett többszemélyes ágyak, melyeket főleg szárított fűvel és szénával béleltek ki. Négy tűzhely szolgáltatta a szűkös világítást, melyekben magasra lobogott a láng; lámpa vagy gyertya nem volt, és ez okozta, hogy az imbolygó fénynél minden alak és tárgy kísértetiesen nyugtalannak tűnt és állandóan mozogni látszott.

Az asztalok mellett és a fekvőhelyeken körülbelül kétszáz vasúti munkás üldögélt és kuporgott, kicsiny, hosszú copfos fickók, arcbőrük sárga volt, pofacsontjuk előreugrott, ferdén metszett szemük elbámulva meredt a két túl hosszú alakra.

- Az ördögbe is! Kínaiak! - szólt a barna. - Gyerünk gyorsan a kisebb szobába, ott talán tisztább lesz a levegő!

Itt is akadt deszkaasztal, de ezek mellett fehér munkások ültek pipázva és iddogálva; durva, viharedzett férfiak, akik közül egyesek bizonyára jobb múltra tekinthettek vissza, mások viszont csak azért kerültek ide, mert a civilizáltabb Keleten nemigen volt tanácsos mutogatni magukat. Túl hangos beszélgetésük azonnal elnémult, mihelyt a két új vendéget meglátták, bámuló pillantásuk a söntésasztalig követte őket, amely mögött a kocsmáros rejtőzött számtalan üveg és pohár társaságában.

- Vasutasok? - kérdezte, köszöntésüket fejbólintással viszonozva.

- Nem, Sir - felelte a szőke. - Nincs szándékunkban az itt ülő urak keresetét megrövidíteni. Vadászok vagyunk és valami menedéket keresünk, ahol megszáradhatnánk. A mérnök küldött önhöz.

- Tudnak fizetni? - érdeklődött a boltos és élesen fürkésző pillantással mérte végig hosszú alakjukat.

- Hogyne.

- Akkor mindent kaphatnak, amire csak szükségük van, sőt később pompás, elkülönített hálóhelyet is itt a ládák és hordók mögött. Üljenek le ahhoz az asztalhoz a tűzhely mellett; ott elég meleg van. A másik a hivatalnokoknak és magasabb rangú uraknak van fenntartva.

- Állj! Minket tehát az alacsonyabb gentlemanekhez számít. Ezt nem tételeztem volna fel a mi magasságunk mellett. De nem tesz semmit. Hozzon poharakat, forró vizet, cukrot és rumot! Belülről is fel szeretnénk melegedni.

Letelepedtek a kijelölt asztalhoz, mely oly közel állott a tűzhöz, hogy nedves ruháik hamarosan megszáradhattak, megkapták, amit kértek, és grogot készítettek maguknak. Mihelyst a fehér munkások meghallották, hogy nem kell versenytársaktól tartaniuk, elégedetten vették újból fel a beszélgetés fonalát.

A hivatalnokok és a magasabb rangúak részére fenntartott asztalnál magányos ember ült, fiatal, talán még nem egészen harmincéves férfi. Úgy volt öltözve, akár egy fehér vadász, de nem volt fehér ember, amint arcbőre színe és arcélének metszése elárulta. Mindenesetre mesztic volt, fehér-indián keverék, kik különböző színű szülőik testi előnyeit öröklik ugyan, de sajnos rendesen azok erkölcsi fogyatkozásait is. Teste izmos és hajlékony volt, akár a tigrisé, arcvonásai rendkívüli okosságról árulkodtak, de sötét szemei leselkedve, elrejtve bújtak meg sűrű szemöldöke és félig behunyt pillái alatt, akár valami vadmacskapár, mely prédára várakozik. Úgy tett, mintha nem is hederítene a két idegenre, pillantása azonban gyakran lopva elsurrant felettük és feléjük hajtotta fejét, hogy hallhassa, miről beszélgetnek. Oka volt rá, hogy kipuhatolja, milyen szándék vezette őket erre a vidékre és hogy vajon itt akarnak-e maradni, vagy sem. Nagy bosszúságára egyetlen szavukat sem értette meg, pedig elég hangosan beszéltek egymással, mert olyan nyelvet használtak, melyet ő nem tudott, a németet.

Megtöltötték poharukat, egymásra köszöntötték és fenékig ürítették. Aztán a barna letette poharát maga elé és így szólt:

- Ez volt a baráti pohár, amellyel tartoztunk egymásnak, de most térjünk a tárgyra! Ön tehát tulajdonképpen fegyverkovács és apja ugyancsak az volt. Tegyük fel, hogy valóban rokonok vagyunk, őszintén meg kell tehát mondanom, hogy még mindig nem tudom, rokonként viselkedhetem-e önnel szemben.

- Miért ne viselkedhetnék úgy?

- Az örökség miatt.

- Hogyhogy?

- Mert engem kijátszottak.

- Engem is!

- Igazán? Ön sem kapott semmit?

- Egyetlen fillért sem!

- Hiszen jelentékeny összeget fizettek ki az örökösöknek odaát!

- Hogyne, a Timpe örökösöknek Plauenben, de nem nekem, pedig én éppen olyan hamisítatlan Timpe vagyok, mint ők.

- Engedje meg, hogy valóban meggyőződjem róla! Mi az ön teljes neve?

- Timpe Obed Kasper.

- Az apjáé?

- Timpe Zakariás Benjámin.

- Az apjának hány testvére volt?

- Öt. A három fiatalabb Amerikába vándorolt. Azt hitték, ott gyorsan meggazdagodhatnak, mert igen sok fegyverre van szükség. Mind az öt testvér fegyverkovács volt.

- Hogy hívták a második fivért, aki Plauenben maradt?

- Dániel Jónás. Meghalt és két fiú maradt utána, Mikeás Péter és Márk Absalom, akik százezer tallért örököltek és az Alabama állambeli Fayette városból kapták meg a pénzt.

- Ez mind megegyezik a valósággal, teljesen megegyezik! Bebizonyította tehát, hogy tényleg az unokatestvérem.

- Ó, még jobban is be tudom bizonyítani. Óvatosságból megőriztem összes papírjaimat és okmányaimat: mindig magamnál hordom őket. Azonnal megmu...

- Most ne, most ne, talán később - vágott a szavába a barna. - Hiszek önnek. Azt is tudja, ugyebár, miért volt az öt fivérnek és fiaiknak csupa bibliai neve?

- Igen. Ősrégi szokás ez családunkban, melytől nem tért el senki.

- Úgy van! És ezt a szokást ideát, az Államokban, könnyedén megtarthatták, mert az amerikai is előszeretettel használja ezeket a neveket. Az én apám volt a hármadik fivér, Mardokeus Dávidnak hívták és New Yorkban maradt. Az én nevem Hassel Benjámin. A két fiatalabb továbbvándorolt az országban és Alabama államban, Fayette-ben telepedtek le. A legfiatalabbat Habakuk Józsefnek hívták; gyermektelenül halt el és ő hagyta hátra a nagy örökséget. A negyedik fivér, Tóbiás Holofernesz, ugyanabban a városban hunyt el; egyetlen fia, Náhum Sámuel, a csaló.

- Hogyan?

- Mindjárt megtudja. Én nem sejtettem semmiről semmit. Apám ugyan levelezett eleinte két fayette-i fivérével, de ez lassacskán abbamaradt, úgyhogy majdnem elfelejtették egymást. Az Államokban oly nagyok a távolságok, hogy idővel még fivérek is szem elől vesztik egymást. Apám halála után én vezettem tovább az üzletet, jól-rosszul, alig kerestem többet, mint hogy fenntartsam magamat. Egyszer Hobokenben egy némettel találkoztam, bevándorló volt és Voigtlandból, Plauenből jött. Természetesen kérdezősködtem tőle ottani rokonaim felől, és nagy csodálkozással hallottam, hogy ők százezer tallér készpénzt örököltek Habakuk bácsitól Fayette-ből. Én pedig semmit! Azt hittem, megüt a guta! Nekem is jár a részem, írtam is vagy tízszer, sőt még többször is Fayette-be, de nem kaptam választ. Erre rövid habozás után eladtam üzletemet és odautaztam.

- Helyesen, nagyon helyesen, kedves rokon! Nos, és mi volt az eredmény?

- Szomorú, mert a madár láthatatlanná vált; elrepült.

- Melyik madár?

- Hiszen ezt már gondolhatná! Fayette-ben azt hitték, hogy az öreg József Habakuk egyszerűen csak jómódú volt; hogy oly gazdag lett volna, azt senki sem sejtette. Valószínűleg fösvénysége nem engedte, hogy elárulja. Fivére, Tóbiás Holofernesz, hamarább halt meg, nagyon szegényen, és ő magához vette Tóbiás fiát, Náhum Sámuelt, az unokaöccsét. Tehát ez a csaló. Azt nem tudta ugyan elkerülni, hogy ne küldjön százezer tallért Plauenbe, de a többi pénzzel elillant, szóval, azzal a százezer tallérral is, mely engem illet.

- Az én százezer talléromat valószínűleg szintén magával vitte...

- Biztos vagyok benne.

- Gazember! Apám elköltözött Plauenből, mert az üzleti versengés miatt alaposan összeveszett fivérével. Ez az ellenségeskedés az elszakadás ellenére is folyton csak növekedett, úgyhogy végül egyik sem akart tudni vagy hallani a másikról. Időközben apám meghalt, fivére Plauenben szintén. Később a fivérei írtak nekem, hogy József Habakuk bácsitól Amerikából százezer tallért örököltek. Azonnal Plauenbe utaztam, hogy puhatolózzam. Ott természetesen nagyban ment a rongyrázás. A két unokatestvérünket nem hívták másképpen, mint Timpe örökösöknek; üzletüket feladták és úgy éltek, mint valami hercegek. Nagyon jól fogadtak és néhány hétig náluk kellett maradnom. A régi ellenségeskedésről egy szó említést sem tettek, de éppilyen kevéssé tudtam valami közelebbit és bizonyosat megtudni József Habakuk bácsiról és hagyatékáról. Az unokatestvérek mutogatták nekem gazdagságukat, de úgy látszott, nemigen óhajtják, hogy én is megkapjam a részemet. Erre éppen olyan hirtelen elhatároztam magamat, mint ön: eladtam az üzletemet, Amerikába utaztam, és New Yorkból természetesen azonnal egyenesen Fayette-be.

- Ó, tehát szintén! És mit talált ott?

- Ugyanazt, amit ön - csakhogy engem ki is kacagtak. Azt mondták, hogy az odavaló Timpék sohasem voltak jómódúak.

- Ostobaság! Tudott akkoriban angolul?

- Nem.

- Akkor önt mint németet bolonddá tették. Azután mihez fogott?

- St. Louisba indultam, ahol Mr. Henrynél, a híres huszonöt lövéses Henry-puska feltalálójánál akartam munkát vállalni, hogy annyit tanuljak és lessek el művészetéből, amennyit csak lehetséges, de Napóleon városában, az Arkansas és Mississippi mellett néhány vadász társaságába kerültem, kiknek kapóra jöttem mint fegyverkovács. Nem engedtek tovább és rávettek, hogy menjek velük a Sziklás-hegységbe. Így hát én is vadnyugati vadász lettem.

- És meg van elégedve ezzel a cserével?

- Meg. Persze jobb szeretném, ha megkaparinthattam volna a százezer dolláromat, és örökös dáridóban élhetnék, mint a Timpe örökösök.

- Hm! Ez még talán bekövetkezhetik.

- Bajosan! Később nekem is eszembe jutott, hogy az öreg József Habakuk talán mégis nagyon gazdag lehetett, és unokaöccse, Náhum Sámuel ugorhatott meg a pénzzel. Kerestem is hosszú éveken keresztül, de eredménytelenül, amint már említettem önnek.

- Én is kerestem és éppígy hiába, de csak mostanáig. Mert most a nyomában vagyok.

- A nyo-má-ban? Igaz lehet ez? Valóban? - kiáltotta Kasper, oly hirtelen felugorva helyéről, hogy az összes jelenlevő felfigyelt és tekintetüket a két beszélgetőre szegezték.

- Csend és nyugalom! - figyelmeztette Hassel. - Nem szabad oly hamar kijönnie a sodrából. Egészen szavahihető ember szájából hallottam, hogy egy Timpe Náhum Sámuel nevezetű ember lakik jelenleg Santa Fében, aki valaha fegyverkovács volt és most végtelenül gazdag.

- Odaát Santa Fében? Akkor haladéktalanul oda kell mennünk, mindkettőnknek!

- Egy véleményen vagyunk, rokon. Természetesen szándékomban volt felkeresni és kényszeríteni rá, hogy kifizesse a részemet a kamatokkal együtt. Nem áltattam magamat, tudtam, hogy ez nehéz, nagyon nehéz lesz, és éppen ezért örülök, hogy találkoztam önnel, mert kettőnknek könnyebben sikerülhet. Oly módon lépünk fel vele szemben, hogy ijedtében bevallja gaztettét és haladéktalanul kifizeti a pénzt. Vadászok vagyunk és megfenyegetjük: a préri törvénye szerint fogunk eljárni vele szemben.

- Magától értetődik, egészen magától értetődik! - helyeselt Karper nagy buzgalommal. - Micsoda szerencse, hogy találkoztam önnel. Ön? Nem ostobaság, rokon, hogy önözzük egymást, mikor unokatestvérek és társak vagyunk a balsorsban?

- Teljesen igaza van.

- Tehát tegeződjünk össze, rendben?

- Jól van. Itt a kezem, csapj bele! Újból megtöltjük a poharakat és kiürítjük egészségünkre meg vállalkozásunk sikerére. Nos, koccints velem!

- Szervusz, rokon, vagy még inkább: szervusz, kedves Hassel!

- Szervusz! De Hassel? Nem tudod, hogy az Államokban az emberek lehetőleg röviden beszélnek, főleg a nevekkel takarékoskodnak? Azt mondják, hogy Jim, Tim, Ben, Bob és nem mondanak ki minden szótagot, ha egyetlenegy is elegendő. Az apám mindig Hasnak szólított Hassel helyett, és már egészen megszoktam. Hívj te is úgy!

- Has? Hm! Akkor te is a Kasnak neveznél Kasper helyett?

- Miért ne?

- Nem hangzik ez nagyon bután?

- Bután? Dehogy! Egészen jól hangzik, én mondom neked; nekem tetszik és egészen mindegy, hogy mások mit szólanak hozzá. Tehát még egyszer: szervusz, kedves Kas!

- Szervusz, kedves Has! A legújabb Timpe örökösöknek, Kasnak és Hasnak egészségére!

Halkan koccintottak, hogy ne vonják magukra a többi mulatozó figyelmét. Azután így szólt a barna Has:

- Tehát fel Santa Fébe! De ezt nem lehet csak úgy könnyedén és hamarosan nyélbe ütni, mert igen nagy kerülőt leszünk kénytelenek tenni.

- Miért? - kérdezte a kenderszőke Kas.

- Mert a komancsok területén kellene áthaladnunk, ha a legrövidebb utat választjuk.

- Nem hallottam róla, hogy a komancsok mostanában kiásták volna a harci bárdot!

- Én sem, de az indiánok még a legteljesebb béke idején is harciasak és gyakran ellenséges indulatúak a sápadtarcúakkal szemben. Ezenkívül tegnap egy kereskedővel találkoztam, aki tőlük jött. Tudod, hogy az indiánok szinte sohasem bántják a kereskedőket, mert feltétlenül szükségük van rájuk. Ő mesélte nekem, hogy a híres komancs főnök, Tokvi Kewa most nincs a törzzsel. A legjobb harcosaival együtt eltávozott, senki sem tudja, hová.

- Tokvi Kewa, a Fekete Táltos, a vadászok hóhéra? A legjobb harcosaival? Nem mondta meg, hova? Mindenesetre erős a gyanú, hogy újból valami kegyetlenségen töri a fejét. Igazán nem félek egyetlen vöröstől sem, de bármilyen bátor is az ember, mindig okosabb, ha ilyen fickóval nem is találkozik. Azt javaslom, tegyünk inkább kerülőt és érkezzünk egy héttel később Santa Fébe. A mi Náhum Sámuelünk talán nem fog másodszor is megugrani az orrunk elől.

- Ha meg is ugrana: megvan a nyoma és egészen bizonyosan...

Nem folytathatta, mert a mérnök visszajött és két embert hozott magával. Kas és Has beszélgetésük hevében nem hallották a mozdonyfüttyöket. A tehervonat megérkezett; a mérnök elintézte a dolgát, pályafelügyelő meg a raktárfőnök kísérte vissza. Fejbólintással köszöntötte a két idegent, azután mindhárman a mesztichez ültek, a hivatalnokok és magasabb rangú urak részére fenntartott asztalhoz. Ők is grogot hozattak, majd a mesztic megkérdezte:

- Nos, Sir, jöttek újságok?

- Nem - felelte a mérnök -, bizonyára holnap jönnek meg, de azért kaptam híreket.

- Jókat?

- Sajnos, nem. Mostantól kezdve nagyon elővigyázatosnak kell lennünk.

- Miért?

- Az utolsó állomás közelében indiánok nyomait észlelték.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a mesztic szeme gúnyosan fölvillant volna, de hangja közömbösen csengett, mikor megszólalt:

- Ez még nem ok arra, hogy rendkívül éberek legyünk!

- Én pedig azt hiszem!

- Pshaw! Semelyik törzs nem ásta ki a harci bárdot és ha még úgy is lenne, nem szabad néhány lábnyomból mindjárt ellenségre következtetni.

- A barátok megmutatják magukat. Aki elrejtőzik, annak nincsenek jó szándékai; ezt még én is tudom, pedig nem vagyok scout,[*] sem pedig prérivadász. Nos, ön kiváló scout és ismerős ezen a vidéken; azért alkalmaztam, hogy átkutassa a környéket.

A mesztic teste megfeszült, mintha dühösen fel akarna pattanni, de aztán erőt vett magán és nyugodt hangon felelt:

- Meg is teszem, Sir, ámbár tudom, hogy nincs rá szükség. Indián nyomoknak csak háborús időkben van fenyegető jelentőségük. És még egyet: a vörösök gyakran jobb és megbízhatóbb emberek, mint a fehérek.

- Ez a vélemény csak becsületére válik az ön emberszeretetének, de én példákkal, sőt számos példával tudnám igazolni, hogy tévedésben van.

- Én pedig még többel, hogy igazam van. Volt ember valaha hűbb, mint amilyen Winnetou Old Shatterhandhez?

- Winnetou kivétel. Ismeri őt?

- Látni még nem láttam soha.

- És Old Shatterhandet?

- Őt sem; de minden tettüket ismerem.

- Akkor hallott Tanguáról is, a kajovák főnökéről.

- Igen.

- Micsoda áruló gazember! Mikor Old Shatterhand még zöldfülű volt, pártfogójának játszotta ki magát és mégis állandóan, folytonosan az életére tört. Bizonyára meg is ölte volna, ha ez a fehér nem lett volna okosabb és erősebb. Hol van itt a hűség, amiről ön beszél? És hogy a vörösök lábnyomai csak háborúban jelentenek veszélyt? Hát nem támadtak meg az ojallalla sziúk béke idején is újra meg újra vonatokat? Nem öltek meg béke idején férfiakat és raboltak el asszonyokat? Megbüntették őket, de nem a nagy vadász- és katonacsapatok, hanem két magányos ember, Winnetou és Old Shatterhand. Ha csak egyikük itt lenne, akkor bizonyára kevésbé keltenének bennem félelmet az indián nyomok.

- Pshaw! Ön túloz, Sir! Annak a két embernek szerencséje volt, ez az egész. Vannak éppen olyan, sőt még kiválóbb emberek is, mint ők.

- Hol?

A mesztic büszkén, kihívó szemekkel pillantott a mérnök szemébe és így felelt:

- Ne kérdezzen, hanem nézzen körül!

- Talán magát gondolja, saját magát?

- És ha úgy lenne?

A mérnök rendre akarta utasítani, de erre nem került sor; Kas kettőt lépett hosszú lábaival, odaállott a mesztic elé, mint egy cölöp, és megszólalt:

- Ön a legnagyobb birka, akit csak láttam, fiam!

A félvér abban a pillanatban felugrott és kirántotta övéből a kését; de Kas még gyorsabban előkapta revolverét, rászegezte és figyelmeztette:

- Csak ne hamarkodjuk el, fiam! Vannak emberek, akik nem szeretik, ha golyót kapnak az ostoba fejükbe, sőt nem is élik túl, és okom van feltételezni, hogy ön is ilyen ember.

A feléje irányított revolvercső megakadályozta a meszticet, hogy kését használhassa, mert a golyó gyorsabb, mint a legjobb penge. Tehetetlen dühvel sziszegte oda a hosszúnak:

- Ki engedte meg önnek, hogy beleavatkozzék a beszélgetésünkbe?