Karl May

A Medveölő fia

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-814-9

MOBI ISBN 978-963-387-815-6

Tartalom

Első fejezet

Gyanús nyomok

Második fejezet

A Bicegő

Harmadik fejezet

A blokkházban

Negyedik fejezet

Old Shatterhand

Ötödik fejezet

Winnetou

Hatodik fejezet

A kígyó indiánok táborában

Hetedik fejezet

A szürke medve

Nyolcadik fejezet

Kellemetlen kalandok

Kilencedik fejezet

A csapda

Tizedik fejezet

A szökevények

Tizenegyedik fejezet

Végveszedelemben

Tizenkettedik fejezet

Az ördögszáj

GYANÚS NYOMOK

Észak-Amerikának azon a táján, ahol Dakota, Nebraska és Wyoming államok vonalzóval rajzolt határai találkoznak, két ember poroszkált a prérin, két különös ember - mondhatnám, két furcsa figura.

Testalkatuk szembeötlően elütött egymástól; az egyik hat láb magas, ijesztően ösztövér férfi volt, a másik meg alacsony és zömök.

Ám nyargalás közben egyik sem nézhette le a másikat, mert fejük pontosan egy vonalban, egy magasságban volt; a zömök ugyanis erős csontú, nagyon magas, szürke ló hátán ült, ösztövér társa pedig nyeszlett kis öszvéren. A lovas lába alig ért le a ló hasáig, a másik viszont hosszú lábaival szinte a földet súrolta. Ennek bizony könnyű volt nyeregbe szállnia: egyszerűen csak átvetette lábát öszvére hátán.

Hát ami a nyerget illeti, ezt nem kell szó szerint érteni. A zömök lovas nyerge nem volt más, mint egy elejtett farkas lenyúzott irhájának a háta, melyen meghagyta a szőrt; a másik meg egy összehajtogatott, rongyos takarót kötözött öszvére hátára - ez volt minden, amit hajlandó volt megtenni kényelme érdekében.

Fura két vadász volt, annyi szent.

No de vegyük szemügyre az öltözéküket is.

Tudjuk, hogy a ruha nem minden, különösen a Vadnyugaton nem, ahol a külszínnél ezerszer fontosabb a belbecs - a hűség, a bátorság, a higgadtság, a helytállás és még sok más erény, amelyet a küzdelmes élet megkövetel. Két utasunk öltözéke sem szúrt itt szemet senkinek, bár Európában bizonyára kinevették volna.

Az égimeszelő bőrnadrágja már akkor is rövid volt, amikor megvásárolta, ám az évek folyamán a hideg és a meleg, az eső és a szárazság váltakozó hatása alatt annyira összezsugorodott, hogy most már térdig sem ért, nem is szólva megnevezhetetlen színéről és titokzatos fényéről. A titok nyitja az volt, hogy a nadrág törülközőül és asztalkendőül is szolgált; gazdája minden alkalommal beletörölte kezét és ujjait.

Cipője olyan volt, mintha Noé apánk csináltatta volna olyan vargánál, aki szavatoltan vízhatlan talpú lábbelit tudott készíteni, de a közbenső nemzedékek során erre a cipőre annyi foltot raktak, hogy az eredeti bőr ki sem látszott már a sok folt alól. De a cipő még mindig szolgált. Hogy látott-e valaha cipőkenőcsöt, bajosan lehetne megállapítani, mert felsőbőre a szivárvány mind a hét színében tündökölt.

Lovasunk sovány, de izmos testét bölénybőrből készült vadászing védte az időjárás viszontagságai ellen, kiálló ádámcsutkával ékes hosszú nyakát pedig gyapjúsál oltalmazta. Hogy új korában ez a sál milyen színű lehetett, ki tudná megmondani? A kék, a piros, a zöld és a sárga egyforma joggal versenyezhet az elsőbbségért.

No de hátravan még a nevezetes öltözék legpompásabb darabja: a kalap. Nem vitás, hogy ifjúkorában szürke volt, és szívósan, sőt napszívottan ragaszkodott ehhez a színhez. Nem is csoda, hiszen a szürke cilinder akkoriban, vagy valamivel előbb, az előkelőség netovábbja, a dandyk és gigerlik legbiztosabb ismertető jele volt. Lehet, hogy Hosszú Davy (legfőbb ideje, hogy név szerint is bemutassuk) mezítlábas fiatalkorában piperkőc szeretett volna lenni, és áhítattal bámulta a drága kalapcsodákat a Hyde Parkban sétalovagló ficsurak fején (mert azt is elárulhatjuk, hogy egy londoni külvárosból vergődött ki Amerikába a nagy, reménytelen munkanélküliség idején). Talán ez volt az oka, hogy amikor egy szemétdombon ráakadt erre a kiszolgált köcsögkalapra, rögtön gondozásba vette, szeretettel dédelgette, és azóta sem tudott elszakadni tőle. Néha eltűnődött rajta, kié is lehetett a főúri tökfödő valaha. Talán egy angol lordé, aki fehér kesztyűs kézzel emelgette, ismerősei köszönését viszonozva. Minden lehetséges. Még az is, hogy a szóban forgó szürke cilinder a sors kifürkészhetetlen akaratából csúszott-csúszkálgatott a társadalmi ranglétrán egyre lejjebb és lejjebb, míg végül a mi Davy barátunk birtokába került. Ám ő igyekezett az ősi pompát a hely és idő követelményeihez alkalmazni, s ezért habozás nélkül lenyírta karimáját körös-körül, mivel egészen fölöslegesnek tartotta, csak elöl hagyott meg belőle egy kis darabot, részint hogy napsütésben szemét beárnyékolja, részint meg azért, hogy „ennél fogva” emelgetni lehessen, akár egy micisapkát. A gyakorlati érzék még egy további újításra is rávette. A szürke köcsögkalapba bowie-késével[1] különböző helyeken tucatnyi lyukat fúrt. A préri embere szereti a friss levegőt, s Davy szabad utat biztosított koponyájához a szeleknek.

A történelmi hűség kedvéért megjegyzem, hogy Hosszú Davy öv helyett vastag kötelet viselt, többszörösen körülcsavarva vele derekát. Ebből az ócska „övből” két pisztoly és egy bowie-kés markolata kandikált elő. Azonkívül néhány más, szükséges holmi fityegett rajta, így például a puskaporos zacskó, a dohánytömlő, egy összevarrt macskabőr, mely a liszt száraz tárolására fölötte alkalmas volt, aztán a prérin közkedvelt tűzcsiholó szerszám és még egy csomó tárgy, melynek rendeltetését és fontosságát csak a vadnyugati vándorok ismerik. Közéjük tartozik természetesen a pipa is, de micsoda pipa! Akkora, hogy nem is az övébe dugta, hanem külön szíjjal a nyakába akasztotta, ott himbálózott teljes pompájában. A pipa feje óriási volt, bodzafából faragott csutorája annál satnyább. Mi tagadás - Davy rágta le. A végső ínség idején (azt az állapotot nevezte így, amikor a dohányból is kifogyott) kínjában a pipa csutoráját rágta, s néha a tövéig elfogyasztotta.

És most következik - ahogy az angol mondja: last, but not least[2] - Davy ruházatának másik dísze és nevezetessége, az esőköpeny. Igazi amerikai gumikabát, abból a fajtából, mely diadalmasan dacol minden időjárással, csak éppen az esős idővel nem: mert ha megázik, az összezsugorodás terén határtalan képességekről tesz tanúságot - széltének és hosszának akár a felét is végérvényesen elveszíti. Davy esőkabátja valamikor a térdét verte, ám azóta afféle huszármentévé alakult át, s csak a derekáig ért. Nem is volt érdemes belebújni. Davy zsinegen a nyakába akasztva viselte, így aztán festői módon a válláról fityegett alá.

De nem hagyhatjuk megemlítetlenül a lasszóját sem, melyet többszörösen összehajtogatva a bal válla és jobb dereka köré csavart. Elöl pedig a puskája pihent a térdén, hosszú csövű vadnyugati puska, mellyel tapasztalt vadász célt sohasem téveszt.

Életkorát szinte lehetetlen volt kitalálni. Sovány arcán számtalan kis ránc bujkált, mégis fiatalos volt. Ezekből a ráncokból mintha ezer pajkos ördög kandikált volna elő, mindig tréfára, mókára készen. Szívós egészségre valló, napcserzette arcát minden reggel simára borotválta, a legrosszabb időben, a legmostohább körülmények közt is, ami törhetetlen bátorságát tanúsította, s mintha ezt hirdette volna: „Ha esik, ha süvít a szél, ha ezer tomahawk potyog is az égből, arcom akkor sem ápolatlan.”

Nagy, világoskék, tágra nyílt szeme éles volt, mint a tengerészeké vagy a végtelen síkságok lakóié. Olyan szem, melynek figyelmét nem kerüli el semmi; olyan szem, mely hideg, de hűséges, nyugodt és gyermekded tekintetet sugároz.

Méltassuk néhány szóra az öszvérét is. Nyeszlett jószágnak neveztük, de csak látszatra volt az, valójában erős és kitartó. Nehéz, csontos gazdáját játszi könnyedséggel vitte a hátán, olykor - ha szükségesnek látta - száguldó sebességgel is. De elég gyakran megesett, hogy másként ítélte meg a helyzetet, mint a gazdája, aki ilyenkor hosszú combjai szorításával igyekezett négylábú barátját jobb belátásra bírni. Egyébként nem cserélte volna el a legszebb lóért sem. Az öszvér járása biztosabb, különösen rossz terepen, sziklás, göröngyös hegyi ösvényeken.

Ezek után legfőbb ideje, hogy a másik vadászról, a kis köpcösről is beszéljünk. Az első, ami feltűnt rajta, hogy ebben a rekkenő hőségben - bundát viselt. Persze olyan bundát, melynek fénykora a távoli múltba veszett. Erősen kopaszodó bunda volt, alig akadt rajta imitt-amott egy kis szőrcsomó, akárcsak egy-egy kis oázis a végtelen sivatagban. Forrón sütött a nap, de nem bírta lecsalni a bundát lovasunk válláról. Ez annál furcsább volt, mert a bundát igazán nyárias tökfedő egészítette ki. A kis köpcös széles karimájú szalmakalapot viselt, abból a fajtából, amit panama kalapnak neveztek. Akkora volt, hogy feje szinte eltűnt benne, pedig jól hátratolta a tarkójába, s karimáját elöl egészen felhajtotta. Így aztán az arca láthatóvá vált.

Időzzünk el egy kicsit ezen a pirospozsgás, pufók, teljesen szőrtelen arcon. Hódító arc volt, de csak abban az értelemben, hogy nem engedett mást érvényesülni - hősünk pici-pisze orra elsüllyedt benne, és apró, csillogó fekete szeme sem járt jobban. Ám ez az arc, ez az orr, ez a szempár olyan bizalomkeltő volt, mintha így dalolt volna: „Láthatjátok, milyen pompás fickó vagyok! Ne féljetek tőlem. Nem tűröm, hogy belém kössenek, de aki nem bánt, azt én sem bántom, mert szeretem a világot és az embereket!”

Felszerelése körülbelül olyan volt, mint a társáé, azzal a különbséggel, hogy derékszíjjal dicsekedhetett, melybe két pisztolyon kívül egy indián tomahawkot is dugott. Lasszóját a nyergére akasztotta, hogy mindig a keze ügyében legyen, akárcsak ütött-kopott kétcsövű puskája, mely magán viselte sok kemény küzdelem nyomát.

Ki volt ez a két ember tulajdonképpen? Az öszvérháton ügető égimeszelő, mint már említettük, a londoni külvárosokból szakadt ki Amerikába, ahol már igazi jenki lett belőle. Dávid Cronernak hívták, de minden ismerőse Hosszú Davy néven emlegette. Barátja, a köpcös lovas, német származású volt, s az óhazában Jákob Pfefferkorn volt a becsületes neve. Kamaszkorában vándorolt ki az Államokba, ahol ráragadt a Köpcös Jemmy név. Odaát ugyanis a Jakabot Jamesnek mondják, a James nevet pedig Jimnek, Jimmynek, Jemmynek becézik.

New Yorktól Friscóig[3] és Kanadától Mexikóig nem volt olyan vadász vagy telepes, aki ne hallott volna még Davy és Jemmy hőstetteiről. Pedig a végtelen őserdőben és az éppoly végeláthatatlan prérin nem osztogatják olcsón az elismerést.

Itt nem nézik ám senkinek a keresztlevelét. Hogy honnan jöttél, és ki fia-borja vagy, csöppet sem érdekel senkit. De ha legény vagy a talpadon, nehéz helyzetekben nem veszíted el a fejedet és sohasem hagyod cserben barátaidat, akkor megbecsülnek, s minden tábortűznél szívesen látnak.

Davy és Jemmy elválaszthatatlanok voltak. Ha Davy felbukkant egy tábortűznél, az emberek már forgatták a nyakukat, és Jemmyt keresték. Ha meg Jemmy benyitott egy store[4] ajtaján, hogy dohányt vagy puskaport vásároljon, a boltos első szava nem az volt: „Mivel szolgálhatok?” - hanem: „Hát Davy hol van?”

Csodák csodája - a két neves vadász, erdei vezető és nyomkereső példáját állataik is követték, és éppen úgy összetartottak, mint a gazdáik. A csontos szürke ló, akármilyen tikkadt volt is, nem sietett szomjúságát oltani, mihelyt egy patakhoz értek, hanem megvárta, amíg a kis öszvér is odaérkezik, és egyszerre dugták szájukat a vízbe. Akkor esett csak jól a habzsolás! És ha az öszvér fedezett fel előbb egy kis tisztást, ahol különösen kövér és zamatos volt a fű, elnyújtott örömkiáltással hívta a szürkét a pompás lakomára.

A két állat bajban és veszélyben is követte gazdái példáját: nem volt olyan eset, hogy egymást cserbenhagyták volna. Gazdáik számtalanszor megmentették egymás életét, de megtette ezt a szürke ló meg a kis öszvér is. Rúgva és harapva siettek egymás segítségére. A két ember és a két állat összetartozott, még a gondolatait is kitalálták egymásnak; ha néha veszekedtek is, olyan összehangolt társaság volt ez, akár egy vonósnégyes.

Most vidáman ügettek észak felé. Napjuk jól kezdődött. A reggel a két állatot harmatos fűvel és friss forrásvízzel ajándékozta meg, a két vadászt pedig egy szerencsésen elejtett fiatal szarvassal, melynek combját megsütötték és elfogyasztották. A többi húst a szürke ló zokszó nélkül cipelte a hátán; az éhség gondját legalább három napra száműzték.

Gyorsan teltek az órák. A nap delelőre hágott, majd megkezdte lefelé lejtő útját. Nagy hőség volt, de nem elviselhetetlen; enyhített rajta a prérin átsuhanó frissítő szellő s a virágokkal átszőtt gyepszőnyeg üdítő illata. Az ősz már nem volt messze, de a fű még zölden pompázott, nem szakították meg sárga vagy egészen kopár foltok. A távolban sziklás hegyek körvonalai rajzolódtak az égre. Már érezni lehetett, hogy a lehanyatló nap ferde sugarai nemsokára elvesztik erejüket, és a préri hamarosan árnyékba borul.

- Meddig nyargalunk ma, Davy? - kérdezte a Köpcös, miután több órán át szótlanul ügettek egymás mellett.

- Amíg le nem táborozunk éjszakára - felelte a nyurga ajkbiggyesztve.

Megint némán ügettek egy darabig. Jemmy nem akart alkalmat adni cimborájának, hogy újra letorkolja. Ravaszul csillogó apró szemével egy-egy lopott pillantást vetett rá, s várta, hogy Davy törje meg a csendet. Így is történt. Hosszú Davy kis idő múlva nyomasztónak érezte a hallgatást. Jobb kezével abba az irányba mutatott, amerre ügettek, s megkérdezte:

- Ismered ezt a vidéket?

- Mint a tenyeremet - felelte Jemmy.

- Akkor áruld el nekem is, hogy hol vagyunk.

- Amerikában - vágta rá Jemmy fölényesen.

Davy az öszvér hasa alá húzta hosszú lábait, és bosszúsan legyintett.

- Te köcsög - mondta megvetően. - Gonosz vagy!

- Én? Gonosz? Miért mondod ezt?

- Mert bosszúálló vagy.

- Szó sincs róla! Az előbb kérdeztem tőled valamit, és csípős választ adtál rá. Nekem is jogom van a szellemeskedésre.

- Szellemeskedésre? - húzta el a száját Davy megint. - Te és a szellem! Hisz nem vagy egyéb, csak háj.

- Te égimeszelő! Te meg nem vagy más, csak csont és bőr.

- Köcsög!

- Seprűnyél!

- Hallgass!

- Igazad van! Művelt ember ne álljon szóba egy analfabétával.

- De nagyra vagy azzal az egy gimnáziumoddal! Miért nem folytattad? Biztosan kitették a szűrödet!

- Nem tették ki! Csak azért hagytam abba, mert nem bírtam befizetni a tandíjat. Az egész család együttesen sem tudta azt a pár márkát összekaparni. Persze el se fogadtam volna tőlük az áldozatot. De nézd csak: mi az ott?

Megállította lovát, és egy sziklára mutatott, melynek lábánál hosszú, sötét vonal húzódott a fűben.

Davy is megállította öszvérét, s kezével beárnyékolva szemét, előrehajolt.

- Mintha lótaposta ösvény volna - mondta töprengő hangon.

- Nekem is úgy rémlik - felelte Jemmy. - Gyere, vizsgáljuk meg közelebbről.

- Azt bizony nem mulaszthatjuk el - bólintott Davy. - Aki a prérin lópaták nyomára bukkan, nézze meg alaposan, ha kedves az élete. Tudnunk kell, ki jár itt előttünk vagy a hátunk mögött.

A sziklához ügettek, és sokáig nézegették, majd Jemmy leugrott a lováról, és letérdelt a fűbe. Öreg lova halkan szuszogott, és olyan okosan nézett gazdájára, mintha tudná, miről is van szó. Az öszvér is megállt, és az ösvényre bámult.

- Nos? - kérdezte Davy kissé türelmetlenül, amikor a vizsgálódás már túl soká tartott. - Megállapítottál valamit?

- Meg - felelte Jemmy. - Egy indián lovagolt erre.

- Egy indián? Csodálom. Hisz ez a táj nem tartozik semmiféle indián törzs vadászterületéhez. Talán fehér lovas nyomait látod...

Jemmy tűnődve csóválgatta fejét, és vagy ötven lépésnyire követte a nyomokat.

- Nem, nem! - kiáltott vissza. - Patkolatlan ló volt, tehát indián ló. Jó fáradt lehetett, s mégis vágtatnia kellett. Gazdájának nyilván sürgős útja volt.

Erre már Davy is lekászálódott öszvére hátáról, és barátja után sietett. A két állat - mintha magától értetődő dolog volna - utánuk ballagott.

- Igazad van - mondta Davy lehajolva. - A ló csakugyan fáradt volt, mert gyakran botladozott. Aki lovát ennyire túlerőlteti, nem ok nélkül teszi. Vagy üldözték, vagy nagyon sürgős dolga akadt.

- Csakis az utóbbiról lehet szó - jelentette ki Jemmy. - Nem hiszem, hogy üldözték volna.

- Miért?

- Milyen régi ez a nyom? - kérdezte Jemmy felelet helyett.

- Egész friss. Nincs két órája, hogy a ló itt elvágtatott.

- Én is azt mondom. De hol az üldöző nyoma? Akinek kétórai előnye van, nem bolond a lovát agyonhajszolni. Különben is könnyen eltüntethette volna a nyomait, ha üldözője elől menekül. Sziklás terep ez, s ha nagy ívben körbelovagol, játszva lerázhatja üldözőjét.

- Ez bizony így van. Nekem tízperces előny is elegendő volna ahhoz, hogy az ipsétől megszabaduljak.

- Tehát nem üldözték, csak gyorsan el akarta érni célját.

- És hol lehet az a cél?

- Nem tudom. De annyi bizonyos, hogy nem túlságosan messze.

Davy csodálkozva nézett rá.

- Hát ezt meg honnan veszed? - kérdezte.

Jemmy a homlokára mutatott.

- Innen ni! - mondta. - Az embernek azért van esze, hogy használja. Gondolkodni kell.

- No és mit sütöttél ki?

- Ha ennek az indiánnak az otthona egynapi nyargalásra lenne innen, akkor kímélnie kellett volna a lovát. Tudhatta, hogy nem bírja a vágtatást olyan sokáig. De mivel a cél nem volt olyan messze, lovából utolsó erejét is kiszedte.

- Hát... ebben van valami - mondta Davy, megvakarva fejét a cilinder alatt.

- Szép, hogy elismered. Ez az indián talán hírnök volt, s valami fontos hírt kellett lóhalálában valahova elvinnie. Elég kellemetlen következtetést kell levonnom belőle.

- Éspedig? - kérdezte Davy kissé gúnyosan.

- Azt, hogy indiánok kóborolnak ezen a környéken.

Davy arca hirtelen elkomolyodott. Még füttyentett is egyet meglepetésében.

- Könnyen lehet - folytatta Jemmy -, hogy indiánok vannak előttünk, de a hátunk mögött is.

- Mi pedig a középen, éppen közöttük! - kiáltott fel Davy. - Nem szeretném a bőrömet vásárra vinni.

- A fejbőrödet gondolod, mi? - kérdezte Jemmy. - Bevallom, én se szeretném, ha megskalpolnának. Éppen ezért kövessük a nyomot nagyon óvatosan. Hátha megtudunk még valamit. Egyelőre mi vagyunk előnyben, mert mi tudunk róluk, ők meg nem is sejtik, hogy itt vagyunk.

- Kíváncsi vagyok, melyik törzshöz tartoznak - dünnyögte Davy.

- Ezen a vidéken bajos lenne kitalálni. Északon, Montanában a feketelábúak törzse él, azok nem jönnek le idáig. A Missouri-kanyarban a rikari indiánok vadásznak, de azok sem kószálnak el olyan messzire. Sziúk?... Az bizony lehetséges, de nem hallottam, hogy kiásták volna a csatabárdot. Eh, ne törjük a fejünket, csak menjünk a nyomok után! Ha nem követünk el valami vaskos hibát, nem érhet semmi baj. Gyere!

Újra „nyeregbe” szálltak, s követték a nyomokat, de közben nagy figyelemmel nézegettek minden irányba, nehogy valami kellemetlen meglepetés érje őket.

Egy óra hosszat poroszkáltak így, közben a nap lassan lehanyatlott. Szél kerekedett, és a hőség teljesen elmúlt. Nemsokára észrevették, hogy a ló, melynek nyomait követték, itt már csak lépésben bírt haladni, sőt egy helyen, ahol a terep göröngyös volt, térdre roskadt. Jemmy tüstént leszállt szürkéjéről, és megvizsgálta a talajt.

- Kétségtelen, hogy indián volt - mondta. - Itt ugrott le a lováról. Mokasszinját sündisznótüskék díszítették. Egy letört tüske ott maradt a földön. Ha nem tévedek, a lovas nagyon fiatal volt.

- Hát ezt honnan veszed? - kérdezte Davy.

- A talaj homokos, és a lábnyom élesen kirajzolódik. Talán nem is egy férfi lábnyoma, hanem egy asszonyé.

- Ne hülyéskedj! Egy squaw[5] nem lovagol a prérin egyedül.

- Hát akkor fiú volt, legfeljebb tizennyolc éves.

- Ez már valószínűbb. És csöppet sem örvendetes. Sok indián törzsnél az a szokás, hogy éppen az ifjakat küldik felderítésre. Résen kell lennünk.

Továbbügettek. Útjuk eddig a sík prérin vitt keresztül, melynek egyhangúságát csak az elszórtan tarkálló vadvirágok enyhítették. Ám most már bokrok tünedeztek elő, kezdetben egyenként, majd csoportosan. A távolban fákat is lehetett látni.

Nemsokára olyan helyre értek, ahol a nyomok tanúsága szerint az indián leugrott a nyeregből, alighanem azért, hogy fáradt lovának egy kis pihenőt engedélyezzen. Innen kezdve egy darabig gyalog folytatta útját, lovát kantárszáron vezetve.

A sűrűsödő bokrok most már annyira elvették a kilátást, hogy fokozott óvatosságra volt szükség. Davy haladt elöl, Jemmy meg szótlanul léptetett mögötte. Egyszerre csak felkiáltott:

- Fekete lova volt!

- Honnan tudod?

- Ezen a bokron egy hosszú fekete szőrszál akadt fenn. Az indián ló farkából szakadt ki.

- Hát akkor megint megtudtunk valamit. De ne beszéljünk olyan hangosan! Hátha lapul valaki a bokrok közt, és felfigyel ránk, mi meg csak akkor vesszük észre, ha már agyonlőtt minket...

- No, attól nem félek! Nyugodtan rábízom magam a szürkémre. Prüszköl, ha valami gyanúsat szimatol.

Ebben a pillanatban a ló felhorkant és megállt. Davy is megállította öszvérét.

- Hű, az áldóját! - suttogta. - Itt van valami!

Jemmy átugratott a sűrű bokrokon, és néhány lépés után egy kis kerek tisztásra ért. Közepén magas szikla emelkedett ki a földből - egyike azoknak a szabályos kúp alakú, különös szikláknak, amelyek megkönnyítik a tájékozódást a prérin. A nyomok egyenesen ehhez a sziklához vezettek, megkerülték, majd hegyesszögben hirtelen jobbra kanyarodtak. Ezt mind a ketten tüstént észrevették. De észrevettek valami mást is, ami még jobban meghökkentette őket. Az ellenkező irányból is nyomok húzódtak a szikla felé, és ott elvegyültek az eddig követett nyomokkal.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte Davy.

- Azt hiszem, a sziklán túl banditák táboroztak, s amint megpillantották a mi indián lovasunkat, üldözőbe vették.

- Akkor vigyázat! Hátha már visszajöttek. Vagy táboruk őrizetére néhány embert hátrahagytak...

- Jól beszélsz, Seprűnyél! Maradj csak a bokrok közt! Én egy kicsit előredugom az orromat.

- Csak ne üsd bele egy puskacsőbe, mely el talál sülni. Egy ilyen köpcös úgyis jó célpont.

Jemmy nem felelt. Leugrott lováról, s a kantárt odadobta barátjának, hogy tartsa. Aztán gyalog rohant a kúp alakú szikla felé.

- Hogy szedi azt a két kurta lábát! - dünnyögött Davy. - Az ember nem is képzelné, hogy ilyen fürge is tud lenni!

Jemmy már el is tűnt a szikla mögött. De néhány perc múlva újra felbukkant, és karjával nagy kört rajzolt a levegőbe. Davy megértette a jeladást. Jemmy hívja, de arra inti, hogy ne egyenesen a szikla felé tartson, hanem kerülővel közelítse meg. Így is tett, s nemsokára odaért a szikla mögé.

- Mit szólsz ehhez? - kérdezte Jemmy, egy közeli földhorpadásra mutatva.

Egy pillanatig sem lehetett kételkedni benne, hogy nemrég nagyobb társaság táborozott ezen a helyen. Sok használható holmit hagytak el, vagy felejtettek itt. Néhány fazék hevert a fűben, továbbá csákányok, ásók, lapátok, sőt egy rézmozsár is és kibontott csomagok romjai. De tábortűznek semmiféle maradványát sem látták.

- No tessék! - mondta Davy fejcsóválva. - Itt könnyelmű fickók táboroztak vagy zöldfülűek, akik azt se tudják, mi fán terem az óvatosság. Legalább tizenöt ló nyomait látom, de egyiket se kötötték meg vagy cövekelték le. Málhás állatok is voltak köztük. Nemrég tűnhettek el innen. Vajon hová lettek olyan hirtelen?

- Azt hiszem, az indián gyanútlanul baktatott idáig, s amikor megpillantotta őket, gyorsan jobbra kanyarodott, ahelyett, hogy visszafordult volna. Erre ezek mind utána eredtek - vélte Jemmy.

- Remélem, nem bántották - jegyezte meg Davy.

- A reménykedéstől nőttél ilyen hosszúra - felelte Jemmy gúnyosan vigyorogva. - Hát akkor mit gondolsz, miért vették űzőbe? Hogy megkínálják egy pipa dohánnyal? Nem, öregem. A céljuk az volt, hogy kirabolják vagy megöljék. És ha megtették, akkor mi leszünk a bűnbakok. Az áldozat rokonai nem hagyják a gaztettet megbosszulatlanul, s vajmi keveset törődnek vele, hogy a bűnös lakol-e érte vagy akármelyik sápadtarcú, aki az útjukba kerül.

- Akkor iszkoljunk a fiatal indián után, hogy megvédjük, hátha még nem késő.

- Helyes - bólintott Jemmy. - Nem is lehet nagyon messze. Elcsigázott lovával nem juthatott messzire.

Most már vágtatva követték a nyomokat, melyek valóságos csapássá szélesedtek. Negyedóra sem telt el, s Jemmy hirtelen megállította lovát. Hangokat hallott, emberi hangokat, s gyorsan elbújt a legsűrűbb bozótosba, ahova Davy is követte. Mindketten feszülten figyeltek. A hangos beszélgetés moraja nem szűnt meg.

- Ők azok - bólintott a Köpcös. - De a hangok távolodnak. Tehát még nem jönnek visszafelé. Lessük ki őket?

- Természetesen. Egészen a közelükbe kell osonnunk. De előbb megkötjük az állatokat.

A lovat és az öszvért egy-egy erős bokorhoz kötötték, aztán nesztelenül osontak abban az irányban, ahonnan a hangokat hallották. Nemsokára egy folyócskához érkeztek. Medrében most alig csordogált víz, de magas partjai arra vallottak, hogy tavasszal nem könnyű itt átkelni. A patak feljebb elkanyarodott, s éppen a kanyarulatban rostokolt most a keresett társaság. Kilenc durva arcú férfi lézengett ott, vagy hevert a fűben. Egy fiatal indián feküdt közöttük a földön, annyira gúzsba kötve, hogy se kezét, se lábát nem bírta megmozdítani. Lova messze volt tőle, a patak túlsó oldalán, a meredek part alatt, melyen már nem bírt felkapaszkodni, mielőtt összeroskadt. Most ott hevert a víz mellett, zihálva és fújtatva. A többi ló a patak innenső partján legelészett.

Gazdáik külseje csöppet sem volt bizalomkeltő. Tapasztalt vadász első pillantásra felismerhette, hogy vadnyugati csőcselékkel került szembe, azokkal a lókötőkkel és haramiákkal, akik fölött Lynch bíró[6] szokott ítélkezni - vagyis akiket minden teketória nélkül felkötnek az első fára, ha valamely gaztetten rajtakapták.

Jemmy és Davy a bozótban kuporogva figyelték az előttük kitáruló jelenetet, s közben erősen hegyezték a fülüket. A fickók hangosan és hevesen vitatkoztak. Arról volt szó, hogy indián foglyuknak milyen sorsot szánjanak.

- No, hogy tetszik neked ez a banda? - kérdezte Köpcös Jemmy suttogva.

- Pontosan úgy, mint neked... vagyis sehogy sem - felelte Hosszú Davy. - Viszket a tenyerem, ha a pofájukat nézem.

- Az enyém is. Sajnálom a szegény indián ifjút.

- Milyen törzshöz tartozik?

- Nem tudom. Arcára nem mázolt festéket, és más jelzést sem visel. Annyi bizonyos, hogy nem hadiösvényen jár. Vegyük védelmünkbe?

- Természetesen. Ezek a prérikeselyűk ok nélkül törtek rá. Nem vétett ellenük semmit. No, majd beszélünk a fejükkel!

- És ha nem hallgatnak ránk?

Davy válasz helyett a puskájához kapott.

- Lassan a testtel, öregem - intette Jemmy. - Ha rajtam múlik, előbb csellel próbálkozom, csak azután erőszakkal. Nem mintha félnék ezektől a fickóktól. De sokan vannak, s a golyó akkor is célba találhat, ha egy gazember lőtte ki. Hagyjuk őket abban a hitben, hogy gyalogszerrel rójuk a prérit. S jó lesz, ha a patak túlsó partja felől közeledünk hozzájuk. Nem kell tudniuk, hogy táborukat már előbb is észrevettük...