Karl May

Vitzliputzli professzor

Elbeszélések

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-830-9

MOBI ISBN 978-963-387-831-6

Tartalom

Vitzliputzli professzor

Egy könyv és egy csodabogár

Egy kecske, egy macska meg egy házvezetőnő

Egy szekrény, egy szarvasbőr meg egy heringvacsora

Egy életmű és a sorsa

A hadipénztár

A két molnár

Az elmaradt fogás

A Grand Armée katonája

A rajtaütés

A felszabadított haza

A nyüstördög

Az álkegyelmesek

Mi történt a három hattyúban

További fejlemények

A pör vége

Epperlein úr históriája

Pankraz, a házasságszerző

Pankraz mint lövészmester

Pankraz a körtefán

Pankraz, a kópé

VITZLIPUTZLI PROFESSZOR

EGY KÖNYV ÉS EGY CSODABOGÁR

Oly sokat összefirkáltak már professzorokról - jót is és kevésbé jót is -, hogy már-már attól tartok, untatni fogom olvasóimat, ha most elmondok valamiféle hasonló históriát. Ez azonban eszem ágában sincsen. Az én történetem nem is igazi professzorról szól. Az én barátom ugyanis - Vitzliputzli professzor úr - egyáltalán nem volt professzor, és gúnynevét sem a szörnyűmód éles diáknyelvek fabrikálták, hanem csak ismerősei szólították így, mert... de hisz erről majd később értesül a nyájas olvasó.

Első találkozásom ezzel a szerfölött figyelemreméltó férfiúval semmiképpen sem utalt arra, hogy utóbb még baráti kapcsolat is alakulhat ki köztünk.

Épp Drezdában őgyelegtem, s egy könyvkereskedés kirakatában az inka nyelvről szóló, réges-rég kifogyott, ritkaságnak számító kötetet vettem észre.

A következő pillanatban már meg is ragadtam az ajtókilincset, s az üzletben találtam magam. Kívánságomra az eladó bevette a könyvet a kirakatból, és átnyújtotta nekem.

Figyelmesen átlapoztam. Láttam, hogy rendkívül értékes mű, mégis, amikor szemem megakadt az árán - tíz tallérba került! -, úgy éreztem, túlontúl magas, legalábbis az én anyagi viszonyaimhoz mérten. Ezt meg is jegyeztem az eladónak, mire ő azt felelte, más vevő is érdeklődött már iránta, vásárolni óhajt, tehát nem kötelező megvennem.

Most aztán tétovázni kezdtem. Ősi indián nyelvek ismerőjével olyan ritkán találkozik az ember, hogy fél kezén meg tudja számlálni őket, kíváncsiságom feltámadt, és az illető neve után tudakozódtam.

- Hogy valójában hogyan hívják, azt nem tudom - válaszolta kérdésemre az eladó. - Mindazok, akik ismerik őt, csak Vitzliputzli professzornak hívják.

- Hogyan jutott ehhez a furcsa névhez?

- Ó, roppant egyszerű! Az a sajátos szokása, hogy minduntalan ezerféle indián szót kever a beszédébe, ezért adta neki ezt a csúf nevet egy tréfamester: ez aztán úgy rajta is ragadt, hogy az igazi neve teljességgel feledésbe merült.

- Vajon mi a foglalkozása?

- Amit az ember foglalkozásként szokott emlegetni, olyan neki nincs. Teljesen egyedül él a házvezetőnőjével, és csakis az indián nyelvekről szóló könyveivel bajmolódik. Ritkán megy el hazulról, és ha mégis, olyankor egyik vagy másik könyvesboltban kutat és szaglászódik, hogy nyelvtudományi munkáihoz valamilyen új forrásművet kotorjon elő. Így ismerkedtem meg vele magam is, és... De nicsak! Éppen odakünn álldogál. Ha ismeretséget óhajt kötni vele, itt a legjobb alkalom, bizonyára bejön.

Megfordultam, és az üvegen keresztül szemügyre vettem azt a nevezetes férfiút, aki a kirakat előtt ácsorgott, és a kiállított könyveket mustrálgatta. Voltaképpen semmi rendkívüli nem akadt a küllemén. Legfeljebb ruházata rémlett meglehetősen elhanyagoltnak; szemlátomást nélkülözte a szükséges gondoskodást, mindazonáltal mégsem hatott ágrólszakadtnak. Haja és szakálla ápolatlanul tüskéskedett. Mindent egybevetve amolyan jámbor szerzetnek látszott, aki nem sok vizet zavar, és boldog, ha békén hagyják, hadd járja saját útját. Mindenesetre csöppet sem hasonlított Mexikó őslakóinak hadistenére, akinek már a látványa is enyhe irtózatot kelt. Hej, te jó öreg Huitzilopochtli,[1] ha tudnád, milyen csekély riadalmat támaszt manapság a te hajdanában olyannyira rettegett, ám aztán Heinrich Heine által nyakatekertté és mókássá kiforgatott neved!

Az öregúr végzett a kirakat átvizsgálásával. Nyilván nem lelte az óhajtott darabot, mert türelmetlenül legyintett, s az ajtó felé indult. Már benn is termett a boltban. Ottlétemről tudomást sem vett, vékony, kissé reszketős hangon megkérdezte az eladót:

- Az inka nyelvről szóló könyvet szeretném (a tehua indiánok nyelvén: toku be kito)! Ugye, még nem adta el?

A boltos sajnálkozva felelte:

- Éppen most szándékozom eladni ennek az úrnak.

- Akkor tehát még kapható! - nyugtázta az öregúr gyorsan és üdvözült hanghordozással. - Adja nekem a könyvet (tonkava tájszólásban: necs tota). Itt a tíz tallér. Tehát még jókor jöttem. Kiváló! Ahogy a digger indiánok mondanák: csala-bim!

És már nyúlt is felém, hogy kivegye kezemből a könyvet. Csöppet sem volt ínyemre ez a kurta bánásmód. Eszembe se jutott, hogy csak úgy, minden további nélkül lemondjak elővételi jogomról az öreg csodabogár javára, ezért közbeszóltam:

- Bocsásson meg, uram, de amint látja, én is éppen erre a műre alkuszom!

A „professzor” csak most ajándékozott meg először figyelmével.

Úgy mért végig, mintha valami egészen megfoghatatlant mondtam volna, aztán lassan megcsóválta a fejét.

- Nem értem... az akoma indiánok ezt így fejeznék ki: sza ts’is kan. Ön ezzel nyilvánvalóan azt óhajtja tudomásomra hozni, hogy megveszi ezt a könyvet... (toku me kito, ahogy a tehuák mondanák; megjegyzem, itt nagyon kell vigyázni, hogy az „m” betűt érthetően ejtse ki az ember, nehogy véletlenül felcserélődjék az igencsak hasonlóan hangzó „eladni” kifejezéssel!)... Nos, ezért most el kell magyaráznom önnek viselkedésem okát: lehetetlen, hogy átengedjem önnek ezt a művet, ugyanis feltétlenül szükségem van rá: as-ti, amint apacs nyelven mondanák!

- Nekem pedig éppoly udvariasan, mint amilyen határozottan figyelmeztetnem kell önt, hogy engem illet meg az elővételi jog. És nem hagyom, hogy ön megfosszon tőle!

A bácsikán felindulás lett úrrá:

- Mit ért azon, hogy „megfosszon”?! Én semmit sem akarok öntől ellopni, amit a navaho indiánok az aniszi, a jutahok pedig az i-ingi kifejezéssel fordítanának. Én is ragaszkodom jogaimhoz önnel szemben! Ez az úr igazolni fogja (emtumki, mondanák a kejovék, és ja-a-ata, mondanák a moki indiánok), hogy én már réges-rég szemet vetettem erre a könyvre (komancsul: puile, tao nyelven: csehan). Én tehát ön előtt tarthatok rá igényt! Remélem, méltányolni fogja álláspontomat, és önt ezért tisztességtudó embernek tartom majd; ezt az apacsok az inda-insu kifejezéssel jelölik.

Miközben párbeszédünket idézem, meg kell vallanom, sokkal több indián szó fordult elő benne, kisded szónoklatát az öregúr teletűzdelte az összes indián nyelvjárás ízes tájszólásaival, s ezért nagyon oda kellett figyelnem, hogy megértsem a szavak jelentését.

Elég sok különccel összeakadtam már életemben, s ezért csöppet sem ütköztem meg a tudós férfiú fura magatartásán. Felületes szemlélő önhitt, pökhendi fráternek hitte volna őkelmét, afféle zuglángésznek, aki nyelvtudását kívánja csillogtatni mindenáron. Én más véleményen voltam. A hóbortos vén figura szemmel láthatólag arra törekedett: bárhol jár-kel, ne hagyja ki a legcsekélyebb lehetőséget sem, hogy emlékezetébe idézze a mindennapos beszédet. Hogy ezzel milyen éktelen derültséget vált ki embertársaiból, azzal mit sem törődött. Meglehetős közönnyel vettem tudomásul érkezését, most azonban kezdett szórakoztatni rigolyás beszédmodorával.

Az eladó a pult mögött Vitzliputzli professzor nyilatkozata alatt megértően rám kacsintott, majd maga is beavatkozott szóváltásunkba:

- De hát miért nem vitte el legutóbb ezt a művet, ha egyszer olyan fontos önnek?

- Nem volt pénz nálam. Otthon felejtettem az erszényemet (apacsul: tu-binas-ter).

- Akkor most viselnie kell a következményeket. Ha ez az úr megtartja a könyvet, nem tehetek ellene semmit.

- De a könyvre nekem okvetlenül szükségem van: jevues, mondanák a tonkavák! Eredetileg tíz tallérba kerül, adok érte magának tizenegyet; ez a sziúknál így hangzik: oka on je.

- De kérem - vágtam közbe -, ez könyvesbolt, nem pedig árverési csarnok!

- Nyughasson már! - ripakodott rám az öregúr: tiltakozásomra hirtelen méregbe gurult. - Ha én egyszer a fejembe vettem (otokan, ahogy a feketeláb indiánok mondják), ennek így kell lennie, és így is lesz, punktum! Eltökélt akaratom! Mit kezd uraságod ezzel a könyvvel?! Egyetlen kukkot sem ért belőle. Minek kapkod olyasmi után, ami nem uraságodra tartozik; ahogy a jutah indiánok mondanák... izé... izé...

- Masziuv - siettem segítségére, ami nem is esett nehezemre, hiszen már személyesen is kapcsolatba kerültem ezzel az indián törzzsel.

- Igen, masziuv! - förmedt rám még ingerültebben, amiért nem jutott eszébe rögtön a helyes kifejezés, s ezzel, valószínűleg úgy gondolta, szégyent vallott. Voltaképp gondolkodóba kellett volna ejtenie, hogy ismerem ezt a jutah szót, de roppant izgalmában ez a körülmény nyilván elkerülte figyelmét. Buzgón folytatta:

- Én viszont már évek óta keresem ezt a könyvet (tehua nyelven: otungva), és most, amikor végre megtaláltam, többé nem eresztem ki a kezemből sem húsz, sem ötven tallérért, de még százért sem! Ezt a számjegyet egyébiránt ti-uita-ti szóval jelöli az isleta nyelv. Körmöm szakadtáig harcolok érte, úgy küzdök, akár az oroszlán: tonkavául okmek. S ha ön, uram, a tulajdonjogot vitatja, akkor ön komisz pernahajder (komancsul: atspe taesit), akkor ön... akkor ön...

- Elég! - szakítottam félbe látszólag haragosan, mert most találtam alkalmasnak a pillanatot, hogy jobb belátásra bírjam a rólam alkotott véleményét illetően. - Én nem vagyok kutya (a warmspring indiánok nyelvén: kusszi-kusszi, a sziúknál pedig sonka), akit ön kénye-kedve szerint eltángálhat (aztékul: tlahuiteki). Egyáltalán nem vagyok olyan szamár sem (tehuául: bunto), amilyennek ön engem tart az indián nyelveket illetően. Sőt meglehet, hogy a kisujjamba (apacsul: si larzarzhe) több tudás szorult, mint az ön egész fejébe (tszo, mondja erre a soson indián). Most hát tessék, tisztában van, mi a véleményem a dologról. Ám hogy lássa, a szívem (mojave nyelven: i iwa) nincs kőből (inkául: caca), önként átengedem önnek az oly hőn óhajtott könyvet! Itt van, fogja, vigye sürgősen, és éljen boldogul (semeszül: pove, mokiul: temue, dakotául: yaiyaya, navahóul: inal, apacsul: nutintar)!

Mókás jelenet lehetett. Miközben ajkamról ömlöttek az indián szavak, az eladó álmélkodó pillantása repdesve tapadt hol énrám, hol Vitzliputzli professzorra, s egyik ámulatból a másikba esett. Azt hiszem, valamelyest mindkettőnket hibbantnak tartott.

Az öregúr valóban felséges látványt nyújtott. Magasra felhúzott szemöldökkel és tátott szájjal meredt rám, arcáról az érzelmek minden fokozatát le lehetett olvasni, a legviharzóbb dühtől a teljes döbbenetig. Amikor befejeztem, sokáig hüledezve szegezte még rám tekintetét, és meg se mukkant. A feléje nyújtott könyvért sem nyúlt, hogy megragadja. Csak akkor moccant meg, amikor letettem a pultra, és kifelé indultam; ekkor költözött megint élet szobormerev alakjába, és egészen megváltozott hangnemben így szólt:

- Igaz, szent igaz! Az apacsok nutintarnak mondják, ha egyetlen személyről van szó, nevezetesen rólam. Ha két személyről beszélnénk, akkor nudotost kellene mondanunk.

Aztán megragadta a karomat, és félrehúzott. Csodálkozva kérdezte:

- Uram, kicsoda ön (mokiul: haki omi), hogy ilyen meglepő ismeretek juthattak a birtokába? És ki volt az ön tanítómestere (ahogy a moszkitó indiánok mondják: szmaszmalkra)?

- A tanítómesterem? Olyanra nem akadtam, viszont hosszú évek során kapcsolatba kerültem jóformán minden létező indián törzzsel.

- Csakugyan?! Akkor ön valóban megfizethetetlen értéket jelent számomra! Velem kell jönnie (tanítóul, miusjame), és segítenie kell a munkámban! Akarja? Mondjon igent! Ez digger nyelven így hangzik: omem. Jól megfizetem, nagyon jól: mah susze, ahogy a mandánok mondják. Még ezt... még ezt... az inka nyelvről szóló könyvet is átengedem önnek!

Nevetve magyaráztam el neki, hogy ekkora áldozatot nem fogadhatok el tőle, de nagyon örvendek, hogy ismeretséget köthettem vele. Ezután nem kívánt mást, csak azt, hogy kísérjem haza az otthonába, ahol ő visszavonultan él terjedelmes és kényelemszerető cselédjével, Johannával, akit a rövidség kedvéért Hannának becéz, és aki a háztartásban nem annyira rendet, mint sokkal inkább rendetlenséget teremt.

Elmondta élettörténetét is. A középiskolát kitűnő rendűen végezte, és a nyelvtudományi egyetemre került. Ott lángoló buzgalommal vetette magát kedvenc tárgyára, az indián nyelvekre. Itt azonban megmaradt végül is a kutatómunkánál. Bár olyan mindent átfogó tudásra tett szert, hogy vizsgáit fényes eredménnyel zárhatta volna, barátai minden rábeszélő művészete ellenére sem nyert megfelelő szakmai fokozatot. Így teltek-múltak az évek, és a kisdiákból ősdiák lett, a múzsafiból begyöpösödött agyú, fuzsitos Vitzliputzli professzor. Megélhetése egyébiránt nem okozott neki fejfájást, mivel kisebbfajta vagyont örökölt, és ebből gondtalanul, bár igen szerényen eltengődhetett. Nőtlenül és közelebbi rokonok nélkül élt, nyelvtudományi könyveinek szentelte napjait, külföldi műveket búvárolt éjjel-nappal, némelykor azt sem tudta, hogyan is hívják a házvezetőnőjét. Kávéját állni hagyta, míg be nem szőtte hálóval a pók, aztán zsémbeskedett, hogy túl forró, mert őkelme épp beleizzadt a kecsuáni csettintő hangokkal való munkálkodásba. Leforrázta nyelvét és szájpadlását a faggyú zsírozta krumplilevessel, mégis makacsul állította, hogy túlontúl is hideg, mert pillanatnyilag épp valamely grönlandi főnév bogárzott a fejében. Mellesleg szólva nem termett nála jámborabb lény a nap alatt! Igazán morcosnak csak egyetlenegyszer láttam barátságunk idején, épp amikor ismeretségre léptem vele.

Hát így esett első találkozásom Vitzliputzli professzorral.

Nem sokkal később útra keltem.

Amikor jó hosszú idő múlva hazatértem szülőföldemre, zsúfolásig telt postaládámban - irdatlan nagy halom írás gyülemlett föl benne - találtam tőle is egy levelet. Közölte, hogy immár nem Drezdában lakik. Megbetegedett, göthösen kornyadozott a dohos szobalevegőtől és a könyvek porától; „kollégái” az orvoskarról váltig nógatták, hogy költözzék vidékre, lehetőleg a hegyekbe. Eleinte süket füleknek papoltak, míg aztán egy alkalommal vért nem köpött; ezt a kórságot a dakoták a juhnaskinyan kifejezéssel illetik; no, ezt már ő is komolyan vette. Akkor hirtelen halálfélelem fogta el, tonkava nyelven: csu-csukyo-vauvakhon -, s egy hónap múltán már magas hegyek-bércek közt megbúvó aprócska faluban lakott, egyelőre próbaképpen. Amikor kiderült, hogy a hegyi levegő valóban jót tesz neki, vett ott egy házacskát, és Hannát is maga után hozatta. Bár nem állt szándékában, hogy állandóan itt telepedjék le, amint nekem írta is. Én azonban könnyűszerrel elgondolhattam, hogyan végződnek majd a dolgok. És a jövő is engem igazolt. Olyan heves szenvedéllyel, folyton- folyvást és kizárólagosan tette a szépet örökös arájának, a nyelvtudománynak, hogy többé esze ágába se jutott az elmenetel, s amikor aztán először legyintette meg a halál szele, akkor döbbent csak rá, hogy igazából nem is akart ilyen sokáig itt maradni.

Fenntartottam vele a kapcsolatot, már amennyiben azt egyáltalán kapcsolatnak lehet nevezni. Soha nem talált egyetlen megveszekedett bélyeget sem a háznál, s ahhoz, hogy alkalomadtán hozasson egyet, rendszerint nem akadt aprópénze; ráadásul a házvezetőnője se nyújtott semmiféle segítséget a levelezés lebonyolításához: a jó asszony effélére sosem ért rá, mert épp kávét kellett darálnia, s ugyebár azt se hagyhatta, hogy a kannából kiforrjon a mokka. Ezért csak igen-igen ritkán kaptam róla hírt.

Hanem amikor aztán hébe-hóba lelt otthon aprópénzt a jó öreg habókos, és Hannának is volt ideje, hogy postára vigye a levelet, akkor igencsak igyekeztem válaszolni ám, vagy ha sikerült egy-két szabadnapra szert tennem, rögtön felutaztam hozzá magam is.