Karl May

A félvér

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-810-1

MOBI ISBN 978-963-387-811-8

Tartalom

Első fejezet

A mesztic

Második fejezet

A fekete csődör

Harmadik fejezet

A fűzfaforrásnál

Negyedik fejezet

A nyárfa-szakadék

Ötödik fejezet

Az arany csalárd

I.

A mesztic

Hatalmas orkán dühöngött, az eső csak úgy ömlött az őserdőnek a szél elől hajladozó fenyőfáira, ujjnyi vastagságú vízsugarak folytak végig az óriási törzseken és a fák lábánál előbb kicsiny, később lassacskán mind nagyobb és nagyobb patakokat képeztek, melyek számtalan vízesésben szikláról-sziklára a mélységbe özönlöttek, hogy odalenn a szűk völgyben az erősen megáradt folyóban egyesüljenek. Éjszaka volt; minden pillanatban haragos mennydörgés reszkettette meg a mélységet, de bármilyen élesen és vakítóan villant is fel mindegyre a villám, az eső oly sűrűn ömlött, hogy mégsem lehetett öt lépésnyire látni.

A tomboló vihar odafenn az őserdőt és a sziklacsúcsokat ostorozta, de hatalma nem terjedt ki a mélységre is, hol az óriás fenyők mozdulatlanok maradtak az éjjeli sötétben. Itt sem volt azonban csend, mert a folyó vize oly nyugtalanul csapkodott és háborgott medrében, hogy csak egy végtelenül éles fül hallhatta volna meg, hogy két magányos lovas halad a folyó partján lefelé; látni nem lehetett őket.

Ha világos nappal lett volna, bizonyára magukra vonták volna minden egyes szembejövő csodálkozó pillantását, de nem netalán öltözékükkel vagy felszerelésükkel, hanem azért, mert mindketten valóban ijesztően magasak voltak. Sokáig lehetett volna a földgömb összes országaiban keresgélni, hogy két, ilyen egyformán magas és egyformán szikár alakra bukkanjon az ember.

Az egyik kenderszőke volt és feje magasságához viszonyítva igazán nevetségesen kicsiny. Két jóságos egérszemecske között parányi, felfelé bunkózódó pisze orr húzódott meg, mely sokkal jobban illet volna egy négyéves gyerek arcába és egyáltalán nem állott arányban az óriási, széles szájhoz, mely majdnem az egyik fülétől a másikig terjedt. Szakálla nem volt és ez a hiányossága vele születhetett, mert ezen az asszonyosan sima arcon bizonyosan soha sem járt borotva. Bőrzubbony volt rajta, mely mint valami rövid köpeny ráncokban omlott le keskeny vállairól, továbbá szűk bőrnadrág, mely feszesen reásimult gólyalábaira, félmagas csizma és szalmakalap, melynek karimája siralmasan lekonyult; a rázuhogó eső szakadatlan patakokban ömlött le róla körös-körül. Vállára kétcsövű fegyver volt vetve, csövével lefelé. Lova, melyen ült, izmos, erős csontozatú állat volt, mely bizonyosan látott még vagy tizenöt tavaszt, de úgy látszott, hogy meg van hozzá a kedve, még tizenöt éppen ilyen jó erőben elérni.

A másik lovas haja sötétbarna volt, fején ősrégi szőrme sipka, arca nagyon keskeny és nagyon hosszú, ugyanilyen keskeny és hosszú az orra, a szája és bajusza, melynek végeit majdnem össze lehetett volna kötni a fülei mögött. Több, mint két méteres alakja, ellentétben társához, felül szűk és alul bő ruhába volt bújtatva, mert míg nagyon bő, ezerráncú nadrágot viselt, melynek végei marhabőr csizmákba voltak dugva, hosszú posztó kabátja oly feszesen simult mellére, mintha reá lett volna öntve. Ő is kétcsövű fegyverrel volt ellátva. Hogy ezenkívül mindketten még kést és revolvert is hordtak, az egészen magától értetődik. Megbízható ménen ült, melynek születésnapja legalább ugyanannyiszor megismétlődött már, mint a másik lóé.

A két lovas vidáman ügetett, nem törődött sem az úttal, sem a zuhogó záporral. Hogy az előbbit megkeressék és megtalálják, azt rábízták tapasztalt és élesérzékű lovaikra, az utóbbira pedig azon egyszerű okból nem hederítettek, mert hiszen legfeljebb a bőrükig juthatott és onnan le kellett csurognia.

A szakadatlan mennydörgés és villámlás, továbbá a medrében dühöngő és örvénylő folyó veszedelmes közelsége dacára is oly elfogulatlanul beszélgettek egymással, mintha derült napsugárban a sík prérin lovagolnának. De ha valaki láthatta volna őket, annak feltűnhetett, hogy a sötétségben is nagyon figyelmesen vizsgálgatták egymást, hiszen csak egy órával ezelőtt találkoztak és a vadnyugaton mindig helyénvaló kezdetben a bizalmatlanság. Fent a folyónál találkoztak rövidesen az éj beállta és a zivatar kitörése előtt, kiderült, hogy még ma mindketten a Friwood-Camp-hoz (fenyvestanya) igyekeznek, magától értetődik tehát, hogy nem külön, hanem együtt lovagoltak tovább.

Nem kérdezősködtek egymás neve és viszonyai után, társalgásuk mostanáig oly közömbös volt, hogy nem érintettek semmit, mi személyükre vonatkozott. Most egy többszörös, harsogó mennydörgés csattant fel és meg-megismétlődő villámok cikáztak vakító fénnyel a szűk szoros felett. Erre megszólalt a szőke pisze orrú: “Bless my soul! Micsoda vihar! Akárcsak odahaza a Timpe örökösöknél!”

Ezekre a szavakra a másik önkéntelenül visszarántotta a lovát és már ki is nyitotta a száját, hogy gyorsan kérdezzen valamit, de azután mást gondolt és hallgatott, miközben lovát újból nekiindította. Eszébe jutott, hogy a Missisippitől nyugatra nem szabad elővigyázatlannak lenni.

Folytatták a beszélgetést, természetesen meglehetősen szűkszavúan, ahogy a környezet és a helyzet is megkövetelte. Eltelt egy negyedóra, azután még egy. Egyszerre csak a folyó élesen arra az oldalra kanyarodott, ahol a két lovas volt; alámosta az anyagos partot, a szőke lova nem tudott elég gyorsan befordulni, a süppedő talajra jutott és lesüllyedt, bár szerencséjére nem nagyon mélyen. A lovas felrántotta, oldalt fordította, megsarkantyúzta és egy merész ugrással újból a szilárd földre került.

– God, god! – kiáltá. – Elég nedves vagyok már az esőtől is, mire való lenne tehát egy ilyen fürdő is? Ott fulladhattam volna. Akárcsak akkoriban a Timpe örökösöknél!

Kellő távolságra vonult a folyótól, azután tovább lovagolt. Társa egy darabig hallgatva követte, majd megkérdezte:

– Timpe örökösök? Micsoda név az, Sir?

– Hát nem tudja? – hangzott a felelet.

– Nem.

– Hm! Különös! Minden barátom és ismerősöm tudja!

– Elfelejti, hogy alig egy órával ezelőtt láttuk egymást először.

– Igaz! Így persze még nem tudhatja, hogy kicsodák a Timpe örökösök. De talán meg fogja tudni.

– Talán?

– Igen, tudniillik, ha hosszabban együtt maradunk.

– De hát, ha én már most tudni szeretném, Sir?

– Most? Miért?

– Mert az én nevem Timpe.

– Mi? Micsoda? Timpenek hívják? Timpe a neve?

– Igen.

– Wonderful![1] Hosszú évek óta keresek egy Timpét mindenfelé, hegyekben és völgyekben, keleten és nyugaton, éjjel és nappal, napsugárban és sötétben és íme most, mikor már rég lemondtam róla, hogy valaha is megtaláljam, itt lovagol mellettem ebben az időben és hagyja, hogy majdnem belefulladjak ebbe a szép folyóba anélkül, hogy megmondaná, kicsoda!

– Engem keres? – kérdé társa elbámulva. – Miért?

– Na, hát az örökség miatt! Mi a csodáért kereshetném még?

– Örökség? Hm! Hát kicsoda ön tulajdonképpen, Sir?

– Én is Timpe vagyok.

– Még egy? De hát honnan?

– Odaátról.

– Németországból?

– Természetesen! Vagy születhetik egy Timpe máshol is?

– Mindenesetre, mint például én itt születtem az Államokban.

– De német szülőktől!

– Az apám német volt.

– Akkor hát tud németül?

– Tudok.

– Úgy hát beszéljen németül, ha német emberrel van dolga!

– Csendesen, Sir, csendesen! Hiszen nem tudhattam, hogy ön német!

– De most már tudja. Német vagyok, még hozzá Timpe és azt kívánom, hogy németek németül beszéljenek egymással.

– Hová való?

– Bajorországban, Hofban születtem.

– Más semmi közünk egymáshoz, mert én Plauenbe való vagyok, Voigtlandba.

– Ohó! Csak ne hamarkodjunk el semmit! Az apám szintén Plauenből származik és onnan költözött Hofba.

A barna hajú megállította lovát. Az eső heves mennydörgés után hirtelen megszűnt és a felhőket szétkergette a szél. Egy-egy darabka kék ég kandikált ki alóluk, így tehát a két útitárs megszemlélhette egymás arcát.

– Plauenből Hofba költözött? – kérdezte. – Akkor persze nem csak lehetséges, hanem nagyon valószínű is, hogy rokonok vagyunk. Mi volt az apja foglalkozása?

– Fegyverkovács és én is az lettem.

– Ez talál, igen, ez talál! Csodálatraméltó találkozás! De ne álljunk meg itt; a vihar könnyen visszatérhet, pedig a völgy legnehezebb része még előttünk van; használjuk tehát ki a jelenlegi nyugodt időt. Majd kényelmesebben tovább beszélhetünk, ha megérkeztünk. Gyerünk hát, Sir, vagy unokatestvér, ha ez jobban tetszik!

Tovább lovagoltak. A völgy hamarosan úgy összeszűkült, hogy igen kevés hely maradt a folyó és a majdnem merőlegesen felmeredő ismerős sziklafal között. És ez a hely sem gyepes földből állott, hanem egész halom bozót borította, melyen a lovaknak gyakran valósággal át kellett törtetnie. Ha a zivatar el nem vonult és oly sötét lett volna, mint azelőtt, jóformán lehetetlen lett volna itt előbbre jutni.

A helyzet hosszú darabon át ilyen maradt, majd megint kiszélesedett a völgy, hogy félóra múlva újból nagyon keskeny szakadékot alkosson; azonban nem volt hosszú, hanem egy-kettőre arra a térségre torkollott, melyet Friwood-Camp-nak nevezünk, mert itt csupa fenyőfa van, melyek hatalmas koronáikkal az ég felé merednek.

Két völgy keresztezi itt egymást majdnem derékszög alatt, tudniillik a folyó völgye, melyen a két Timpe ereszkedett alá és egy másik, melyen az épülőfélben levő vasút iparkodott megmászni a hegység csúcsait. Camp annyit tesz, mint tanya és hogy itt ilyesmi van, még pedig nem jelentéktelen, azt a két lovas azonnal észrevette az éjjeli sötétség mellett is, mihelyt kiértek a sziklaszorosból.

A földön egy csomó faóriás feküdt, melyet kivágtak, hogy a törzsekből deszkát, a vastag ágakból pedig vasúti talpfát csináljanak; a hulladék szolgáltatta a szükséges tűzifát. A folyón átvezető híd már majdnem készen volt és ennek közelében állott a rögtönzött fűrészmalom, melynek el kellett bánnia a hatalmas fatömeggel. Kissé tovább feketén tátongott egy, a sziklák között vágott kőbánya, melynek az alépítményhez kellett a követ szolgáltatnia, balkézről pedig több, cölöpből és deszkából épített hombárszerű alkotmány húzódott, melyek az emberek, szerszámok és készletek elhelyezésére valók voltak.

Az egyik bódé, melyet itt Shop-nak neveznek, rendkívül hosszú és széles volt. A négy kémény, mely kimagaslott a fedélről és a számos, most kivilágított ablak sejteni engedte, hogy ez a Shop nyújt a Camp-on levő munkásoknak szállást. Ennek folytán a két jövevény arrafelé tartott.

Már messziről lármás hangzavar tört feléjük és mikor közelebb jutottak, minden lépésnél érezhetőbbé vált, hogy a levegő pálinkagőzzel van telítve. Leszállottak, lovaikat valószínűleg e célból az ajtó elé bevert cölöphöz kötötték és éppen be akartak lépni, mikor a küszöbön egy férfi jelent meg és visszaszólt a bódéba:

– Mindjárt jön az anyagvonat; csak elintézem és újból jövök vissza. Talán híreket is hoz vagy pláne újságokat is.

Aztán felpillantott, észrevette az idegeneket, félre állott, hogy az ajtóból kivilágító fény reájuk essék és végignézte őket.

– Good evening, Sir![2] – köszöntötte a szőke. – Bőrig átáztunk. Akad itt hely valahol, hogy egy kissé megszáradjunk?

– Hogyne – felelte a kérdezett. – Még arra is jut hely, hogy szárazon lefekhessenek, feltéve, ha nem az olyanfajta emberekhez tartoznak, kiket az ember legszívesebben be sem enged.

– Ne aggódjék, Sir! Becsületes utazók, gentlemanek vagyunk, kik semmi kárt sem okoznak, hanem megfizetnek mindenért, amit kapnak.

– Ha becsületességük ugyanakkora, mint a magasságuk, akkor persze önök a legnagyobb gentlemanek a földön. Nos, menjenek csak be, balra, a kis szobába és mondják meg a shopman-nak (csapos, vendéglős), hogy én, a (mérnök), azt üzenem, itt maradhatnak. Azonnal viszontlátjuk egymást.

Eltávozott, ők pedig engedtek felszólításának.

A bódé belseje egyetlen nagy helyiséget alkotott, melyből baloldalon csak egy kis rész volt félig elválasztva csupán embermagasságnyi deszkafallal. Egész halom kezdetleges asztal és pad volt a földbe verve; közöttük és a fal mellett többszemélyes ágyak, melyek főleg szárított fűvel és szénával voltak megtöltve. Négy tűzhely látta el a kissé szűkös világítást, melyekben a láng magasra lobogott; lámpa vagy gyertya nem volt és ez okozta, hogy az imbolygó lángoknál minden alak és tárgy kísértetiesen nyugtalannak és állandóan mozogni látszott.

Az asztalok mellett és fekvő helyeken körülbelül kétszáz vasúti munkás üldögélt és kuporgott, kicsiny, hosszúcopfos fickók sárga arcbőrrel, előreugró pofacsontokkal és ferdén metszett szemekkel, melyek elbámulva meredtek a két túl hosszú alakra.

– Az ördögbe is! Kínaiak! Gondolhattuk volna, hiszen már odakinn is bűzlött! – vélekedett a barna. – Gyerünk gyorsan a kis szobába, ott a levegő talán tisztább lesz!

Ebben a szakaszban is akadt egész sor deszkaasztal, de ezek mellett fehér munkások ültek pipázva és iddogálva; durva, viharedzett férfiak, kik közül egyesek bizonyára jobb múltra tekinthettek vissza, egyesek viszont csak azért kerültek ide, mert a művelt Keleten nem igen volt tanácsos mutogatni magukat. Túl hangos beszélgetésük azonnal elnémult, mihelyst meglátták a két új vendéget, bámuló pillantásuk a söntés asztalig követte őket, mely mögött a kocsmáros rejtőzött számtalan üveg és pohár társaságában.

– Rail-sroders? (Vasutasok?) – kérdezte, köszöntésüket fejbólintással viszonozva.

– Nem, Sir – felelte a szőke. – Nincs szándékunkban az itt ülő gentlemanek keresetét megrövidíteni. Vadászok vagyunk és tüzet keresünk, ahol megszáradhatnánk. A mérnök küldött önhöz.

– Tudnak fizetni? – érdeklődött a boltos és élesen fürkésző pillantással mérte végig hosszú alakjukat.

– Hogyne.

– Akkor mindent kaphatnak, amire csak szükségük van, sőt később finom, elkülönített hálóhelyet is, itt a ládák és hordók mögött. Üljenek le ahhoz az asztalhoz a tűzhely mellett; ott elég meleg van, a másik a hivatalnokoknak és magasabb gentlemaneknak van fenntartva.

– Halt![3] Minket tehát az alacsonyabb gentlemanekhez számít. Ezt nem is tételeztem volna fel a mi magasságunk mellett. De nem tesz semmit. Hozzon poharakat, forró vizet, cukrot és rumot! Belülről is fel szeretnénk melegedni.

Letelepedtek a nekik kijelölt asztalhoz, mely oly közel állott a tűzhöz, hogy nedves ruháik hamarosan megszáradhattak, megkapták, amit kértek és grogot készítettek maguknak. Mihelyst a fehér munkások meghallották, hogy nem kell versenytársaktól félniök, megelégedetten újból felvették a beszélgetés elejtett fonalát.

A hivatalnokok és a magasabb gentlemanek részére fenntartott asztalnál magányos ember ült, fiatal, talán még nem egészen harminc éves férfi, aki úgy volt öltözve, akár egy fehér vadász, de nem tartozott a kaukázusi fajhoz, amint arcbőre színe és arcélének metszése elárulta. Mindenesetre mesztic volt, egyike azon keverékeknek, kik különböző színű szülőik testi előnyeit öröklik ugyan, de sajnos, rendesen azok erkölcsi fogyatkozásait is. Teste izmos és hajlékony volt, akár a tigrisé, arcvonásai rendkívül okosak, de sötét szemei leselkedve, elrejtve bújtak meg leomló szemöldöke és félig behunyt pillái alatt, akár valami vadmacskapár, melyek prédára várakoznak. Úgy tett, mintha nem is hederítene a két idegenre, pillantása azonban gyakran elsurrant felettük lopva és feléjük hajtotta fejét, hogy hallhassa, miről beszélgetnek. Oka volt reá, hogy kipuhatolja, milyen szándék vezette őket erre a vidékre és hogy vajon itt akarnak-e maradni, vagy sem. Nagy bosszúságára egyetlen szavukat sem értette meg, pedig elég hangosan beszéltek egymással, mert oly nyelvet használtak, melyet ő nem tudott, a németet.

Mikor megtöltötték poharaikat, egymásra köszöntötték és fenékig ürítették. A barna letette poharát maga elé és így szólt:

– Így! Ez volt a baráti pohár, amellyel tartoztunk egymásnak, de most térjünk a dologra! Ön tehát tulajdonképpen fegyverkovács és apja ugyancsak az volt. Tegyük fel, hogy valóban rokonok vagyunk, meg kell tehát őszintén mondanom, hogy még mindig nem tudom, rokonilag viselkedhetem-e önnel szemben.

– Miért ne viselkedhetnék?

– Az örökség miatt.

– Hogy-hogy?

– Mert engem kijátszottak.

– Engem is!

– Ah! Igazán? Ön sem kapott semmit?

– Egyetlen fillért sem!

– Hiszen jelentékeny összeget fizettek ki az örökösöknek odaát!

– Hogyne, a Timpe örökösöknek Plauenben, de nem nekem, pedig én éppen olyan hamisítatlan Timpe vagyok, mint ők.

– Engedje meg, hogy ennek valóságát kissé vizsgálat alá vegyem! Mi az ön teljes neve?

– Timpe Obadja Kázmér.

– Az apjáé?

– Timpe Zakariás Betabeam.

– Apjának hány testvére volt?

– Öt. A három fiatalabb Amerikába vándorolt. Azt hitték, ott gyorsan meggazdagodhatnak, mert ott igen sok fegyverre van szükség. Mind az öt testvér fegyverkovács volt.

– Hogy hívták a második fivért, ki Plauenben maradt?

– Dániel Jónás. Meghalt és két fiú maradt utána, Mika Péter és Márkus Absolon, akik százezer tallért örököltek és az Alabama állambeli Foyette városból kapták meg a pénzt.

– Ez mind megegyezik a valósággal, teljesen megegyezik! S személyi és helyi viszonyok ismeretével bebizonyította, hogy tényleg az unokatestvérem.

– Óh, még jobban is be tudom bizonyítani. Óvatosan megőriztem összes papírjaimat és okmányaimat: s szívemen hordom őket. Azonnal megmu...

– Most ne, most ne, talán később – vágott a szavába a barna. – Hiszek önnek. Azt is tudja, ugye bár, miért volt az öt fivérnek és fiaiknak csupa bibliai neve?

– Igen. Ősrégi szokás ez családunkban, melytől nem tért el senki.

– Úgy van! És ezt a szokást ideát, az Államokban, könnyedén megtarthatták, mert az amerikai is előszeretettel használja ezeket a neveket. Az én apám volt a harmadik fivér, Makkabeus Dávidnak hívták és New Yorkban maradt. Az én nevem Hassel Benjámin. A két fiatalabb továbbvándorolt az országban és Alabama államban, Fayetteben telepedtek le. A legfiatalabbat Habakuk Józsefnek hívták; gyermektelenül halt el és ő hagyta hátra a nagy örökséget. A negyedik fivér, Tóbiás Holofernes, ugyanabban a városban hunyt el; egyetlen fia, Nahun Sámuel, a csaló.

– Hogyan?

– Hát nem látja ezt be? Én nem sejtettem semmiről semmit. Apám levelezett ugyan eleinte két fayette-i fívérével, de lassacskán abbamaradt, úgy, hogy majdnem elfelejtették egymást. Az Államokban a távolságok oly nagyok, hogy idővel még fivérek is elvesztik egymást szem elől. Apám halála után én vezettem tovább az üzletet, jól-rosszul, alig kerestem többet, mint hogy fenntartsam magamat. Egyszer Hobokenben egy némettel találkoztam, bevándorló volt és Voigtlandból, Plauenből jött. Természetesen kérdezősködtem tőle ottani rokonaim felől és nagy csodálkozással hallottam, hogy ők százezer tallér készpénzt örököltek Habakuk bácsitól Fayetteből. Én pedig semmit! Azt hittem megüt a guta! Nekem is követelni kell a részemet és írtam is vagy tízszer, sőt még többször is Fayette-be, de nem kaptam választ. Erre rövid elhatározás után eladtam üzletemet és odautaztam.

– Helyesen, nagyon helyesen, kedves rokon! Nos és mi volt az eredmény?

– Szomorú, mert a madár láthatatlanná vált; elrepült.

– Melyik madár?

– Hiszen ezt már gondolhatná! Fayette-ben azt hitték, hogy az öreg József Habakuk csak jó módban halt meg; hogy oly gazdag lett volna, azt senki sem sejtette. Valószínűleg fösvénysége nem engedte, hogy elárulja. Fivére, Tóbiás Holofernus, hamarább halt meg, nagyon szegényen és ő magához vette az üzletbe annak fiát, Nahum Sámuel unokaöccsét. Tehát ez a csaló. Azt nem tudta ugyan elkerülni, hogy ne küldjön százezer tallért Plauenbe, de a többi pénzzel elillant, szóval azzal a százezer tallérral is, mely engem illet.

– Az én százezer talléromat valószínűleg szintén magával vitte?

– Mindenesetre!

– Gazember! Apám elköltözött Plauenből, mert az üzleti versengés miatt alaposan összeveszett fivérével. Ez az ellenségeskedés az elszakadás ellenére is folyton csak növekedett, úgy, hogy végül egyik sem akart a másikról tudni, vagy hallani. Időközben apám meghalt, fivére Plauenben szintén. Később a fivérei írtak nekem, hogy József Habakuk bácsitól Amerikából százezer tallért örököltek. Azonnal Plauenbe utaztam, hogy puhatolózzam. Ott természetesen nagyba ment a rongyszedés. A két unokatestvérünket nem hívták másképpen, mint Timpe örökösöknek; üzletüket feladták és úgy éltek, mint valami hercegek. Nagyon jól fogadtak és néhány hétig náluk kellett maradnom. A régi ellenségeskedésről egy szó említést sem tettek, de éppen olyan kevéssé tudtam valami közelebbit és bizonyosat megtudni József Habakuk bácsiról és hagyatékáról. Az unokatestvérek mutogatták nekem gazdagságukat, de úgy látszott, hogy nem igen óhajtják, hogy én is megkapjam a részemet. Erre éppen olyan hamarosan elhatároztam magamat, mint ön: eladtam az üzletemet, Amerikába utaztam és New Yorkból természetesen azonnal egyenesen Fayette-be.

– Ah, tehát szintén! És mit talált ott?

– Ugyanazt, amit ön –, csak hogy engem ki is kacagtak. Azt mondták, hogy az odavaló Timpék soha sem voltak jómódúak.

– Ostobaság! Tudott akkoriban angolul?

– Nem.

– Akkor önt mint németet bolonddá tették. Azután mihez fogott?

– St. Louisba indultam, ahol Mr. Henrynél a híres huszonötlövéses Henry-puska feltalálójánál, akartam munkát vállalni, hogy annyit tanuljak és lessek el művészetéből, amennyit csak lehetséges, de Napóleon városában, az Arkansas és Missisippi mellett néhány vadász társaságába kerültem, kiknek kapóra jöttem, mint fegyverkovács. Nem engedtek tovább és rávettek, hogy menjek velük a sziklás hegységekbe. Így tehát én is vadnyugati vadász lettem.

– És meg van ezzel a cserével elégedve?

– Meg. Persze jobb szeretném, ha megkaparíthattam volna a százezer dolláromat és örökös dáridóban élhetnék, mint a Timpe örökösök.

– Hm! Ez még talán bekövetkezhetik.

– Bajosan! Később nekem is eszembe jutott az a gondolat, hogy az öreg József Habakuk talán mégis olyan gazdag lehetett és öccse, Nahum Sámuel ugorhatott meg a pénzzel. Kerestem az utóbbit hosszú éveken keresztül, de eredménytelenül, amint már említettem önnek.

– Én is kerestem és éppen olyan hiába, de csak mostanáig, mert most a nyomában vagyok.

– A nyo-má-ban? Mi. He. Va-ló-ban? – kiáltotta Kázmér, oly hirtelen felugorva helyéről, hogy az összes jelenlevők figyelmesek lettek rá és tekintetüket rászegezték.

– Csend és nyugalom! – figyelmeztette Hassel. – Nem szabad oly hamar kijönnie a sodrából. Egészen szavahihető ember szájából hallottam, hogy egy Timpe Nahum Sámuel nevezetű ember lakik jelenleg Santa Fében, ki valaha fegyverkovács volt és most végtelenül gazdag.

– Odaát Santa Fében? Akkor oda kell mennünk, haladéktalanul mindkettőnknek!

– Egy véleményen vagyunk, rokon. Természetesen szándékomban volt felkeresni és kényszeríteni reá, hogy kifizesse a részemet a kamatokkal együtt. Nem áltattam magamat, tudtam, hogy ez nehéz, nagyon nehéz lesz és éppen ezért örülök, hogy találkoztam önnel, mert kettőnknek könnyebben sikerülhet. Oly módon lépünk fel vele szemben, hogy ijedtében bevallja gaztettét és a pénzt haladéktalanul kifizeti. Vadászok vagyunk és megfenyegetjük a préri törvényével. Igaz?

– Magától értetődik, egészen magától értetődik! – helyeselt Kázmér nagy buzgalommal. – Micsoda szerencse, hogy találkoztam önnel. Önnel – ön – ön? Nem ostobaság, rokon, hogy önözzük egymást, mikor unokatestvérek és társak vagyunk a balsorsban?

– És nekem is úgy tűnik fel.

– Tehát tegeződjünk össze, ugye bár?

– Jól van. Itt a kezem, csapj bele! Újból megtöltjük a poharakat és kiürítjük egészségünkre, meg vállalkozásunk sikerültére. Nos, koccints velem!

– Szervusz, rokon, vagy még inkább: szervusz, kedves Hassel!

– Szervusz! De Hassel? Nem tudod, hogy az Államokban az emberek lehetőleg röviden beszélnek, főleg a nevekkel takarékoskodnak? Azt mondják, hogy Jun, Tim, Ben, Bob és nem mondanak ki minden szótagot, ha egyetlen egy is elegendő. Az apám mindig Hasnak szólított Hassel helyett, és már egészen megszoktam. Hívj te is úgy!

– Has? Hm! Akkor te is a Kasnak neveznél Kázmér helyett?

– Miért ne?

– Nem hangzik ez nagyon bután?

– Bután? Dehogy! Egészen jól hangzik, én mondom neked; nekem tetszik és egészen mindegy, hogy mások mit szólanak hozzá. Tehát még egyszer: szervusz, kedves Kas!

– Szervusz, kedves Has! A legújabb Timpe örökösöknek, Kasnak és Hasnak egészségére!

Csendes lelkesedéssel és csak halkan koccintották össze poharaikat, hogy ne vonják magukra a többi mulatozó figyelmét. Azután így szólt a barna Has:

– Tehát fel Santa Fébe! De ezt nem lehet csak úgy könnyedén és hamarosan nyélbe ütni, mert igen nagy kerülőt leszünk kénytelenek tenni.

– Miért? – kérdé a kenderszőke Kas.

– Mert a Komancsok területén kellene áthaladnunk, ha a legrövidebb utat választjuk.

– Nem hallottam róla, hogy ezek a vörösek mostanában kiásták volna a harci bárdot!

– Én sem, de az indiánok még a legteljesebb béke idején is harciasak és majdnem ellenséges indulatúak a halvány arcúakkal szemben. Ezenkívül tegnap egy pedlarral (kereskedő) találkoztam, ki tőlük jött. Tudod, hogy az indiánok majdnem sohasem bántják a pedlarokat, mert feltétlenül szükségük van rájuk. Ő beszélte nekem, hogy a nagy főnök, Tokvi Kewa (fekete csődör), most nincs a törzsnél, hanem legjobb harcosaival együtt eltávozott, anélkül, hogy megmondaná, hová.

– Tokvi Kewa, a vadászok hóhéra? A legjobb harcosaival? Nem mondta meg, hova? Ebből mindenesetre erős gyanút lehet meríteni, hogy újból valami kegyetlenségen töri a fejét. Igazán nem félek egyetlen vöröstől sem, de bármilyen bátor is az ember, mindig okosabb, ha ilyen fickóval nem is találkozik. Azt javaslom, tegyünk inkább kerülőt és érkezzünk egy héttel később Santa Fébe. A mi Nahum Sámuelünk nem fog talán másodszor is megugrani az orrunk elől.

– Ha meg is ugrana; megvan a nyoma és egészen bizonyosan...

Nem folytathatta, mert a mérnök visszajött és még két embert hozott magával. Kas és Has beszélgetésük hevében nem hallották a mozdony ismételt füttyeit. A tehervonat megérkezett; a mérnök elintézte a felügyelő, meg a raktárfőnök kísérte vissza. Fejbólintással köszöntötte a két idegent és azután mindhárman a mesztichez ültek, a hivatalnokok és magasabb gentlemanek részére fenntartott asztalhoz. Ők is grogot hozattak, majd a mesztic megkérdezte:

– Nos, Sir, jöttek újságok?

– Nem – felelte a mérnök – bizonyára holnap jönnek meg, de azért kaptam híreket.

– Jókat?

– Sajnos, nem. Mostantól kezdve nagyon elővigyázatosaknak kell lennünk.

– Miért?

– Az utolsó állomás közelében indiánok nyomait észlelték.

Úgy tűnt fel, mintha a mesztic szemei, melyek a pillák mögött bújtak meg, gúnyosan felvillannának, de hangja egészen közömbösen hangzott, mikor megszólalt:

– Ez éppen nem ok arra, hogy rendkívül éberek legyünk!

– Én pedig azt hiszem!

– Pshaw! Semelyik törzs sem ásta ki a harci tomahawkot és ha még úgy is lenne, nem szabad néhány lábnyomból mindjárt ellenségre következtetni.

– Barátoknak mutatják magukat. Aki elrejtőzik, annak nincsenek jó szándékai; ezt még én is tudom, pedig nem vagyok scout (cserkész), sem pedig vadnyugati. Nos, ön kiváló cserkész és ismerős ezen a vidéken; azért alkalmaztam önt, hogy éberen átkutassa a környéket.

A mesztic nyúlánk alakján és arcán gyenge remegés futott végig, mintha dühösen fel akarna pattanni, de újból erőt vett magán és nyugodt hangon felelt:

– Meg is teszem, Sir, ámbár tudom, hogy nincs rá szükség. Indiánnyomoknak csak háborús időkben van fenyegető jelentőségük. És még egyet: a vörösek gyakran jobb és megbízhatóbb emberek, mint a fehérek.

– Ez a vélemény csak becsületére válik az ön emberszeretetének, de én példákkal, sőt számos példával tudnám igazolni, hogy tévedésben van.

– Én pedig még többel, hogy igazam van. Volt ember valaha hűebb, mint amilyen Winnetou Old Shatterhandhoz?

– Winnetou kivétel. Ismeri őt?

– Látni még nem láttam soha.

– Vagy Old Shatterhandot?

– Őt sem; de minden tettüket ismerem.

– Akkor hallott Tanguáról is, a kajovák főnökéről?

– Igen.

– Micsoda áruló volt az a gazember! Mikor Old Shatterhand még zöldfülű volt, pártfogójának játszotta ki magát és mégis állandóan, folytonosan az életére tört. Bizonyára meg is ölte volna, ha ez a fehér nem lett volna okosabb és erősebb. Hol van itt a hűség, amiről ön beszél? És hogy a vörösök lábnyomai csak háborúban jelentenek veszélyt, hát nem támadtak meg az oyallalla sziuk béke idején is ismételten vasúti vonatokat? Nem ölték meg béke idején férfiakat és raboltak el asszonyokat? Megbüntették őket, de nem a nagy vadász- és katonacsapatok, hanem két egyedülálló ember, Winnetou és Old Shatterhand. Ha csak egyikük itt lenne, akkor bizonyára kevés félelmet keltenének bennem az indiánnyomok.

– Pshaw! Ön túloz, Sir! Annak a két embernek nagyon sok szerencséje volt, ez az egész. Vannak éppen olyan, sőt még kiválóbb emberek is, mint ők.

– Hol?

A mesztic büszkén, kihívó szemekkel pillantott a szemébe és így felelt:

– Ne kérdezzen, hanem nézzen körül!

– Talán magát gondolja, saját magát?

– És ha úgy lenne?

A mérnök rendreutasító választ akart neki adni, de ettől megkímélték, mert Kas kettőt lépett hosszú lábaival, odaállott elébe, mint egy cölöp és megszólalt:

– Ön a legnagyobb birka, akit csak láttam, fiam!

A félvér abban a pillanatban felugrott és kirántotta övéből a kését; de Kas még gyorsabban kinyújtotta revolverét, feléje tartotta és figyelmeztette:

– Csak ne hamarkodjuk el, my boy! Vannak emberek, akik nem szeretik, ha golyót kapnak az ostoba fejükbe, sőt nem is élik túl és okom van feltételezni, hogy ön is ilyen ember.

A feléje irányított revolvercső megakadályozta a meszticet, hogy kését használhassa, mert a golyó gyorsabb, mint a legjobb penge. Ezen feldühödve, oda sziszegte a hosszúnak:

– Mi dolgom van önnel? Ki engedte meg önnek, hogy beleavatkozzék a beszélgetésünkbe?

– Én magam, fiam, én magam. És ha én megengedek valamit magamnak, vagy bárkinek másnak, akkor szeretném azt látni, aki ezt nem tűri! Talán maga, mi?

– Ön goromba, Sir!

– Well, ezt a feleletet elfogadom, mert látom belőle, hogy tetszem magának. De vigyázzon rá, hogy maga is megtetszen nekem, különben úgy jár, mint akkoriban Timpe örököseinél!

– Timpe örökösei? Kicsoda ön tulajdonképpen, Sir?

– Olyan valaki vagyok, aki nem enged egy rossz szót sem mondani Winnetouról és Old Shatterhandról; többet nem kell tudnia. Isten vele, my boy, és tegye azt a vasat vissza az övébe, nehogy kárt tegyen vele magában!

Kas visszatért asztalához és kedélyesen megint letelepedett. A mesztic mozdulatait villámló szemekkel követte, izmai feszültek, hogy utána ugorjék sértőjének és a kést testébe döfje, de nem merészelte. Valami volt a sovány ember tartásában, ami megbénította a lábát. Eldugta a kését, újból leült és maga elé mormogta, hogy asztaltársai előtt mentegesse magát:

– A fickó nyilván bolond, és egyáltalában nincs módjában, hogy eszes embert megsérthessen. Csak fecsegjen!

– Fecseg? – válaszolta a mérnök. – Ellenkezőleg, nagyon talpraesetten beszélt. Örülök neki, hogy Old Shatterhand és Winnetou érdekében síkraszállott, mert a Nyugat eme két hősének tetteivel és élményeivel nagy előszeretettel foglalkozom. Szeretném tudni, hogy valóban ismeri-e őket?

Ezzel a másik asztal felé fordult és megkérdezte:

– Önök prérivadásznak nevezik magukat, Sir. Találkoztak valaha Winnetouval vagy Old Shatterhanddal?

Kas kis egérszemei vidáman villogtak, miközben így felelt:

– Hogyne! Két hétig lovagoltam velük.

– Teringettét! Nem jönne át hozzánk, hogy beszéljen róluk?

– Nem.

– Nem? Miért nem?

– Mert nem vagyok ügyes elbeszélő, Sir. Nagyon különös dolog az az elbeszélő tehetség; azzal születni kell. Már gyakran megpróbáltam, de nem vagyok rá képes. Rendesen a közepén vagy a végén kezdem el és mindig az elején vagy már a közepén végzem. Röviden csak annyit mondhatok, hogy akkoriban hét fehér társaságában voltam és az upsarokák fogságába kerültünk, kik a kínzócölöpre szántak minket. Ezt megtudta Old Shatterhand és Winnetou. Megkeresték a nyomunkat, odalopózkodtak az upsarokákhoz és éjnek idején kiszabadítottak minket, egészen egyedül, mindenféle segítség nélkül. Olyan mestermunka volt ez, melyet bizonyára nem tudna megtenni az ön halfbreedje (félvér), ki ott ül ön mellett és az előbb olyan teleszájjal beszélt.

A mesztic újból fel akart fortyanni, de a mérnök megelőzte egy gyors kérdéssel, melyet Kashoz intézett:

– Nem tudja talán, Sir, hogy hol vannak jelenleg ők ketten?

– Fogalmam sincs róla. Egyszer arról beszéltek, hogy Old Shatterhand odaát van valamelyik régimódi országban, Egyiptomnak, Perzsiának, vagy hogy hívják, de nemsokára visszatér.

– Nagyon szeretném már egyszer látni őket. Hát még a fegyvereiket! Igazán olyan kiválóak, ahogy mondják?

– Meghiszem azt, Sir! Winnetou ezüstpuskája még soha sem adott le hibás lövést; nincs párja a maga nemében. Old Shatterhand medveölője olyan, mint egy ijesztő szörnyeteg, rettenetes nagy távolságról is eltalálja és megsemmisíti célját. Hát még a Henry-puskája! Gondolja csak el, Sir: huszonöt lövés fél perc alatt! Én fegyverkovács voltam és tudom, hogy mit jelent ez. Henry, úgy hiszem, csak tíz, vagy tizenöt ilyen fegyvert készített, de kinek a tulajdonában és hol vannak ezek? Egyetlen egy sem ismeretes, csak az Old Shatterhandé. Micsoda pénzeket fizetne érette egy szakértő! De Sir, ha szívességet akarna tenni nekünk, mondja meg, hol helyezhetnénk el a lovainkat. Nagyon szeretném, ha biztos helyen, zár és fedél alatt lennének, miután az előbb indiánnyomokról beszélt.

– Önnek is gyanúsak ezek a nyomok?

– Természetesen! Az okos halfbreed gondoljon, amit akar, én tudom, hányadán vagyok.

– Akkor a szerszámbódét ajánlom fel önöknek, annak jó erős lakatja van; a raktárfőnök elvezeti önöket és gondoskodik takarmányról, meg vízről is.

A megnevezett szolgálatkészen állott fel helyéről és Kas, meg Has követték őt lovaikhoz.

A fehér vasúti munkások teljes figyelemmel hallgatták az elbeszélést; a beszédtárgy nekik éppen olyan lebilincselő volt, mint főnöküknek. Ez felhasználta a két vadász távollétét, hogy rendreutasítsa a meszticet viselkedéséért, amit az utóbbi látszólagos nyugalommal fogadott, bár bensőleg dühös volt. Eközben elmúlt némi idő, míg odakinn újból lódobogás hallatszott.

– Hát ez mi? – kérdé a mérnök csodálkozva. – Visszahozzák a lovakat, pedig van elég hely a bódéban.

A bejárat felé pillantott és nem hármójukat látta belépni, kik az előbb távoztak el, hanem két egészen más férfit. Egy fehér és egy indián volt.

Az előbbi nem volt nagyon magas és nagyos széles alak. Sötétszürke körszakáll vette körül napbarnított arcát. Vonásai nemesek és rendkívül bizalomgerjesztőek voltak. Rojtos leggint és a varrásoknál éppen úgy kirojtozott vadászinget, meg hosszúszárú csizmát viselt, mely a térdein felülért, továbbá széles karimájú nemezkalapot, melynek zsinórjára körös-körül a félelmetes szürke medve fülhegyei voltak fűzve. Az egyetlen szíjdarabból készített, széles övben két revolver, meg egy bowie-kés volt dugva; az öv láthatólag egészen tele volt töltényekkel és több bőrzacskó lógott le róla, melyekben valószínűleg azok az apróságok húzódtak meg, melyekre egy vadásznak szüksége van. Bal válláról, jobb csípőjére hurokba kötött, többszörösen szíjakból font lasszó csüngött alá, a nyakából pedig selyemzsinóron kolibri tollakkal díszített békepipa, melynek művésziesen metszett fejébe indiánjelek voltak bevésve. A hátán széles szíjon szokatlanul hosszú és nehéz kétcsövű fegyver lógott, míg jobb kezében egy könnyebb, egycsövű volt, melynek závárzata nem látszott közönségesnek; ezt lehetett látni, ámbár a puska bőrtokba volt rejtve.

Az indián éppen úgy volt öltözve, mint a fehér, csak a magas csizmák helyett könnyű mokasszinokat viselt, melyeket sündisznótüskék díszítettek. Hajadonfővel volt, sűrű, hosszú, kékesfekete haja magas, sisakszerű kontyba volt feltűzve és csörgő kígyóbőrrel át meg átfonva. Nyakában viselte gyógyszeres zacskóját, nagyon értékes békepipáját és egy háromszoros láncot grizzlykörmökből. Bátorságának és lélekjelenlétének ragyogó bizonyítéka volt ez, mert az indiánnak nem szabad olyan diadalmi jelvényeket viselnie, melyeket nem saját maga ejtett el. A lasszó éppen olyan kevéssé hiányzott, mint övéből a revolverek, a bowie-kés, meg bőrzacskók, jobbjában pedig kétcsövű puskát tartott, melynek farészei sűrűn tele voltak hintve ragyogó ezüstszegekkel. Komoly, férfiasan szép arcának kifejezését majdnem simának lehetne nevezni; sötét, bársonyos szemeiben nyugodt, jóleső tűz ragyogott; pofacsontjai alig észrevehetőleg ugrottak ki és arcbőrének színe halvány világosbarna volt, némi bronzárnyalattal.

A két újonnan érkezett nem volt óriástermetű; csendesen és szerényen jöttek be, megjelenésük mégis éppen olyan rendkívülien hatott. A kínaiak fecsegése abban a pillanatban elhallgatott; a kis szobában a fehér munkások önkéntelenül felállottak helyeikről; a mérnök felvigyázója és a félvér ugyanúgy cselekedtek; a boltos még egy meghajlással is megpróbálkozott, ami sajnos, nagyon szegletesen ütött ki.