Alexandre Dumas

BRAGELONNE VICOMTE

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-800-2

MOBI ISBN 978-963-387-801-9

Tartalom

- Első kötet

- Második kötet

- Harmadik kötet

- Negyedik kötet

- Ötödik kötet

- Epilógus

- UTÓIRAT

- Jegyzetek

Első kötet

1
A levél

Az 1660-ik év májusának közepe táján, reggel kilenckor, amikor a nap már melegen sütött, felszárítva a harmatot Blois város ősi kastélyának legyezőpálmáiról, egy kis lovascsapat – három úr és három apród – tért meg a városba a hídon át; a rakparti járókelőkre azonban semmi más hatást nem tett, mint hogy először is a kezük lendült a fövegükért, hogy illőn köszönjenek, másodszor pedig a nyelvük mozdult meg, hogy a legékesebb francia nyelven kifejezze gondolatukat:
– Lám, Monsieur [1] hazatér a vadászatról.
Egyéb nem történt.
A lovak nekivágtak a meredek kaptatónak, amely a folyóparttól visz a kastélyba, közben pedig néhány boltoslegény közelebb lépett a sorban utolsó lóhoz, amelynek nyeregkápájához különféle madarak voltak csőrüknél fogva odakötözve.
Láttukra a kíváncsiskodók, igazi falusi szókimondással, kifejezték megvető véleményüket a rendkívül sovány vadászzsákmányról, és miután egymás közt aprólékosan megvitatták, hogy szárnyasokra vadászni nem érdemes, mindenki visszatért a maga foglalatosságához, Csupán egy pirospozsgás, kövér, jókedvű legény kérdezte meg, miért van az, hogy Monsieur, aki busás jövedelméből olyan mulatságot csaphatna, amilyet csak akar, beéri ezzel a szánalmas szórakozással.
– Hát nem tudod – felelték neki –, hogy Monsieur-nek az a legfőbb mulatsága, ha unatkozik?
A fickó vállat vont, s ez a mozdulat a napnál világosabban fejezte ki véleményét:
„Már akkor én inkább vagyok Puffants Jancsi, mint herceg.”
És mindenki hozzálátott a napi munkájához.
Monsieur pedig csak folytatta útját, olyan bús és egyben fenséges ábrázattal, hogy bizonyára megcsodálták volna a bámészok, ha egyáltalán lettek volna ott bámészkodók. Csakhogy Blois polgárai nem bocsátották meg Monsieur-nek, hogy épp az ő vidám városukat választotta ki rá, hogy kedve szerint unatkozzék, és valahányszor megpillantották a fenséges unalmú urat, ásítozva menekültek tőle, vagy visszakapták fejüket az ablakból, hogy át ne ragadjon rájuk a herceg hosszúkás, sápadt arcának, magába merülő szemének és bágyadt tartásának álomba ringató hatása. Ilyenformán a derék herceg mindig biztos lehetett felőle, hogy néptelen utcákra talál, valahányszor kedve támad kilovagolni.
Bizony, Blois lakói ezzel vétkes tiszteletlenséget követtek el, mert Monsieur volt a király után, de talán még a király előtt is, az ország legnagyobb nemesura. Mivelhogy Isten, aki az uralmon lévő XIV. Lajost abban a szerencsében részesítette, hogy XIII. Lajosnak fia, Monsieur-t azzal tisztelte meg, hogy IV. Henrik fia lehetett. Igy hát nem csekély oka volt, vagy legalábbis lehetett volna Blois-nak a büszkeségre, amiért orléans-i Gaston herceg azzal tüntette ki, hogy udvarát itt rendezte be, a hajdani rendi gyűlés kastélyában.
Csakhogy ennek a hercegnek a sorsa úgy hozta, hogy bármerre járt is, sehol sem kísérte különösebb érdeklődés vagy bámulat. Talán éppen ez kölcsönözte arcának a kényelmes unottság kifejezését.
Monsieur nagyon el volt foglalva egész életében. Az ember nem vágathatja le úgy egy tucat legjobb barátjának a fejét, hogy az némi vesződséget ne okozzon. De amióta Mazarin került hatalomra, nem vágták le senkinek a fejét, Monsieur-nek tehát nem akadt foglalatossága, és ez visszahatott kedélyére.
A szegény herceg így meglehetősen siváran tengette életét. Reggel vadászgatott egy kicsit a Beuvron partján vagy Cheverny erdeiben, azután átkelt a Loire folyón, Chambord-ban megebédelt, jó étvágygyal vagy anélkül, és Blois városa nem hallott többé fenséges uráról, egészen a következő vadászkirándulásig.
Igy unatkozott a herceg extra muros; [2] ami belső, házi unalmát illeti, erről fogalmat alkothat magának az olvasó, -ha velünk együtt elkíséri útján a lovas csoportot, amely most fölfelé kanyarodik a régi királyi várkastély hatalmas kapubejárójához.
Monsieur könnyed járású kis fakón ült, amely flandriai piros bársonyból való széles nyereggel, félcipő alakú kengyelvassal volt felszerelve. Monsieur karmazsinvörös bársonyból készült zekéje és hasonló színárnyalatú köpenyege összhangban volt a ló szerszámozásával, csak ez a pirosság tüntette ki a herceget két társa közül; egyikük ibolyaszín, másikuk zöld ruhát viselt. A bal oldali, az ibolyaszín ruhás, a lovászmester volt, a jobb oldali pedig, zöld ruhában, az udvari fővadászmester.
Az egyik apród két vadászsólymot vitt tartórúdon, a másik pedig vadászkürtöt, amelybe nagy kényelmesen belefújt, mikor húsz lépésnyire voltak a kastélytól. E körül a nemtörődöm-herceg körül mindenki előkelő nemtörődömséggel végezte a dolgát.
Nyolc őr, aki eddig a négyszögű udvaron sütkérezett, a kürtszó hallatán megragadta alabárdját, és Monsieur ünnepélyesen bevonult a kastélyba.
Amint alakja a kapubejárat mély boltíve alatt eltűnt, szétszéledt az a három vagy négy naplopó is, aki a labdajátszó térről a kastélyig kísérte a lovas csoportot, mutogatva egymásnak a nyeregre aggatott madarakat, most pedig megjegyzéseket fűzve a látottakhoz; ahogy eltávolodtak, kihalt lett az utca, a kastély előtti tér és az udvar.
Monsieur szó nélkül leszállt nyergéből, és lakosztályába ment, ahol komornyikja segítségével átöltözött; minthogy pedig Madame [3] még nem adta ki rendelkezéseit a villásreggelire vonatkozólag, Monsieur leheveredett a kerevetre, és oly édesdeden elaludt, mintha esti tizenegy óra lett volna.
A nyolc őr tudta, hogy a mai napra szolgálata véget ért, és leheveredett a napfényben a kőpadokra; a lovászokat lovaikkal együtt elnyelték az istállók, és csak néhány csacska madár riogatta egymást éles csipogással a violabokrok sűrűjében; különben pedig az egész kastély mintha maga is ugyanúgy álomba merült volna, mint a herceg.
Az édes csöndön egyszerre csak éles, ideges nevetés hasított át, egyik-másik álomszuszék alabárdos fél szemmel fel is pislantott rá.
A nevetés a kastély egyik napfényben ragyogó ablaka felől hangzott, amelyet a nap nagy szögben fogott be sugarába, ahogyan ilyenkor délelőtt szoktak az udvarokra kirajzolódni a kémények körvonalai.
A cizellált vaskorlátú kis erkély, amely az ablak előtt ugrott ki, tele volt virágcseréppel: az egyikben porcsinrózsa virított, a másikban kankalinvirág, azonkívül volt ottan egy koranyíló rózsatő is, amelynek pompás zöld levelei között pirosló bimbók tarkállottak, viruló rózsákat ígérve.
Abban a szobában, amelyet ez az erkélyablak megvilágított, négyszögű asztal állt, nagy haarlemi virágokkal hímes, ódon szőnyegterítővel borítva; az asztal közepén hosszú nyakú kőagyag vázában nőszirom és gyöngyvirág volt vízben. Az asztal két végén, egymással szemben, két fiatal leány ült.
A két leányka viselkedése különös volt; azt hihette az ember, zárdai növendékek, akik megszöktek a kolostorból. Egyikük könyökével az asztalra támaszkodott, és tollal a kezében betűket rótt szép hollandi papírívre, a másik lányka pedig térdelt a széken, úgyhogy fejével és törzsével áthajolhatott a szék támláján, egészen az asztal fölé, és így nézte, társnője hogyan ír. Ezért volt a nagy kiabálás, kacarászás, hangos kacagás, amely fel-felriasztotta a pálmaágakon gubbasztó madarakat és az udvaron bóbiskoló alabárdosokat.
Ha már a leírásoknál tartunk, reméljük, hogy olvasóink megbocsátják, ha itt vázoljuk a két leány arcélét is, ami remélhetőleg az utolsó két leírás lesz ebben a fejezetben.
Az, aki a széken térdelt, vagyis a hangos és nevető kedvű szép lány, mintegy tizenkilenc-húsz éves lehetett, a bőre barna, a haja barna, ragyogó szem lobogott erélyes rajzú szemöldöke alatt, vérvörös korallszín ajkai közül pedig kivillantak fehér gyöngyfogai.
Minden mozdulata mintha mimusjátékból lépett volna ki; mintha egész lénye csupa ugrándozás volna.
A másik lányka, aki írt, zajos és nyugtalan társnőjére vetette világoskék, nyílt tekintetű szemét, amely olyan tiszta volt, mint odafenn a kék mennybolt. Hamvasszőke, finoman göndör haja selymes fonatokban keretezte gyöngyházfényű orcáját; a papíron biztosan járt finom, de sovány keze, amely elárulta nagy fiatalságát. Barátnője minden kacagására szinte bosszúsan vonogatta festői vonalú, lágy fehér vállát, amelyből azonban hiányzott az erőteljes gömbölydedség, úgyhogy karja és keze is meglehetős vézna volt.
– Montalais! Montalais! – mondta végre halk, behízelgő és dallamos hangján. – Túl hangosan nevet, úgy nevet, mint valami férfi; nemcsak hogy magára vonja ezzel az alabárdos urak figyelmét, de nem hallja Madame jelzőharangját, ha majd hívja.
A leányka, akit Montalais-nak szólítottak, csak tovább kacarászott és ugrabugrált a komoly intés után is, és így szólt:
– Louise, drágám, nem beszél őszintén. Jól tudja, hogy az alabárdos urak, amint hívja őket, most horkolnak a legjobban, és akkor se ébrednének fel, ha ágyút sütnének el a fülük mellett, tudja, hogy Madame harangja elhallatszik a blois-i hídig is, következésképpen én is meg fogom hallani, ha Madame szolgálattételre hív. Voltaképp az bántja, hogy én nevetek, amikor kegyed ír, és attól fél, hogy édesanyja, Saint-Rémyné asszony [4] betoppanhat ide, mint ahogy néhányszor megteszi, ha nagyon kacagunk. Fél, hogy rajtakap bennünket és meglátja ezt az óriási papírívet, amelyre egy negyedóra óta nem tudott egyebet írni, mint ezt a két szót: „Raoul úr!..” Hát igaza van, drága Louise, mert ez után a két szó után, hogy „Raoul úr!”, annyi áruló, lángoló szót lehet még írni, hogy drága édesanyja, Saint-Rémyné asszony érthetően dühös lángra lobbanhat tőle. Na, így van, vagy nem?
És Montalais ezután még kihívóbban kacagott és zajongott.
A szőke lány most már nagyon haragudott, és széttépte a papírívet, amelyre szép betűkkel csakugyan ez volt írva: „Raoul úr!”.
Remegő ujjai közt összegyűrte a papirost és kidobta az ablakon.
– Ohó! – mondta Montalais kisasszony. – Hát így megharagszunk, kis báránykám, kis Jézuskám, szelíd kis galambom?... Ugyan, ne féljen, Louise! Anyja asszony úgyse jön fel, és ha jön is, jó a fülem, tudja. Különben is: miért ne írhatna egy régi ismerősének, akit tizenkét év óta ismer, különösen, ha így kezdi levelét: „Raoul úr”?
– Hát jól van, nem írok neki – felelte Louise.
– Ó, most aztán alaposan megbüntette Montalais-t! – nevetett gúnyosan a szép barna leány. – Ugyan, ugyan! Gyorsan elő egy újabb ívvel, és fejezzük be ezt a levelezést. Hopp! De épp megszólalt Madame harangja! Ó, mit bánom én, üsse kő! Madame majd vár, vagy meglesz ma reggel az első udvarhölgye nélkül!
Csakugyan szólt egy harang. Azt jelentette, hogy Madame befejezte toalettjét, és várja Monsieur-t, az pedig átvezeti őt a szalonból az ebédlőbe.
Ez után a szertartásos mozdulatokkal elvégzett formaság után a hercegi házaspár megvillásreggelizett, aztán nem látták egymást ebédig, amely pontosan két órára volt kitűzve.
A harang szavára a szolgálati helyiségek során, az udvar bal oldalán, megnyílt egy ajtó, s azon át kivonult két udvarmester és utánuk nyolc kukta, akik hatalmas hordozható tálalót cipeltek, rajta az étkek, mind ezüstburával letakarva.
Az udvarmesterek közül az egyik, szemmel láthatólag a rangidős, pálcájával hangtalanul megérintette az egyik őrt, aki a padon hortyogott; jóságában odáig elment, hogy az alvástól mámoros legénynek kezébe nyomta alabárdját, amely mellette a falhoz volt támasztva; amire a legény, anélkül, hogy bármit is kérdezett volna, elkísérte az ebédlőig Monsieur pecsenyéjét, amely előtt egy apród és két udvarmester lépkedett.
Mindenütt, amerre a pecsenye elhaladt, az őrök fegyverben álltak.
Montalais kisasszony és barátnője az ablakból figyelte ennek a szertartásnak minden részletét, pedig hozzá lehettek szokva. De csak azért érdeklődtek annyira, hogy annál biztosabbak legyenek benne: senki se fogja őket zavarni. Amikor tehát a kukták, őrök, apródok és udvarmesterek elvonultak, visszaültek asztalukhoz, és a nap, amely az ablak keretében egy percre megvilágította a két bájos leányarcot, most már csak a piros porcsinrózsára, kankalinra és a rózsatőre sütött.
– Eh! – mondta Montalais, amikor visszaült helyére. – Madame majd csak megvillásreggelizik nélkülem is.
– Ó, Montalais, meg fogják büntetni – szólt a másik lányka, miközben szép csöndesen elfoglalta régi helyét.
– Megbüntetnek? Ó, hogyne! Vagyis: büntetésül eltiltanak majd a sétától; hiszen épp ez az, amire vágyom, hogy ezzel büntessenek!
Kikocsizni azon a nagy csézán, az ablaknál gubbasztva; balra fordulni és jobbra kanyarodni oly utakon, amelyeken csupa kerékvágás van, és ahol két óra alatt mindössze egy mérföldet teszünk meg; majd visszabaktatunk egyenesen a kastély ama szárnya mellett, ahol Medici Mária ablaka van, és ahol Madame sohase mulasztja el, hogy így ne szóljon: „Hinné-e az ember, hogy Mária királyné ezen az ablakon át menekült el?... Negyvenhét lábnyi magasságból! És nemcsak a királyné, hanem két herceg fia és három hercegnő leánya is!” [5] Ha ez mulatság, Louise, akkor csak büntessenek meg engem mindennap, különösen, ha az a büntetésem, hogy itt kell maradnom, és oly érdekes levelek fogalmazásában veszek részt, mint amilyet most is írunk.
– Montalais! Montalais! Az embernek kötelességei is vannak.
– Könnyen beszél kötelességekről, szívem, hiszen meghagyják a szabadságát ebben az udvarban, Maga az egyetlen, aki élvezi ennek a kastélynak az előnyeit, anélkül, hogy ismerné terheit. Hiszen sokkal inkább udvarhölgye Madame-nak, mint én, mivel a mostohaapja iránt való érzelmeit Madame áthárítja kegyedre is; úgy jöhetmehet ebben a komor házban, mint azok a madarak ott a toronyban – csak levegőt szippantanak, csipkedik csőrükkel a virágokat, magokat szemelgetnek, és a világon semmi dolguk, gondjuk. Kegyed beszél nekem kötelességekről! Hát mondja csak, kis lustám, van-e más kötelessége is, mint hogy levelet írjon annak a szép Raoulnak? De úgy látom, most éppen nem ír neki, úgyhogy azt kell hinnem, szintén elhanyagolja kissé a kötelességét.
Louise arca elkomolyodott, állát kezére támasztotta, és ártatlan hangon szólt:
– Szememre veti, hogy milyen jó dolgom van? Van hozzá szíve? Maga előtt nagy jövő van; az udvarhoz tartozik; a király, ha majd megházasodik, udvarába fogja hívni Monsieur-t; fényes udvari ünnepségekben lesz része, és látni fogja a királyt, azt mondják, szép, bájos fiatalember.
– Mi több, látni fogom Raoult is, aki Condé hercege [6] mellett szolgál – tette hozzá gúnyosan Montalais.
– Szegény Raoul! – sóhajtotta Louise.
– Akkor hát írjon neki, drága szívem, itt az ideje. Kezdjük el újra azt a nagyszerű „Raoul úr!”-at, amely annak az ívnek a tetején pompázott, amit az imént széttépett.
Montalais odanyújtotta a tollat, és biztató mosollyal kísérte társnője keze vonását, amellyel gyorsan leírta az említett megszólítást.
– No és most? – kérdezte a fiatalabbik leány.
– Most hát írja le mindazt, amit gondol, Louise – felelte Montalais.
– Biztos benne, hogy gondolok valamire?
– Gondol valakire, ami ugyanaz, sőt, még rosszabb.
– Azt hiszi, Montalais?
– Louise, Louise, a szeme oly mély, mint a tenger, amelyet a múlt évben Boulogne-ban láttam. Nem, tévedek: a tenger állhatatlan.
A maga szeme oly mély, mint odafenn a fejünk fölött a kék ég azúrja.
– Hát, ha olyan tisztán olvas a szememben, mondja meg nekem, Montalais, mit gondolok magamban?
– Először is, nem azt gondolja, hogy „Raoul úr!”, hanem azt, hogy „Én kedves Raoulom!”
– Ó!
– Ne piruljon el ilyen hamar! Én kedves Raoulom!, kezdjük így, arra kér engem, hogy írjak magának Párizsba, ahová hivatása köti Condé herceg szolgálatában. Bizonyára unatkozik, ha abban leli szórakozását, hogy egy vidéki leányra emlékezik...
Louise fölugrott.
– Nem, Montalais – szólt mosolyogva –, mindebből én egy árva szót se gondolok. Ha tudni akarja, hogy mit gondolok, ám lássa.
Azzal fogta gyorsan a tollat és határozott vonásokkal a következőket írta:
„Nagyon szerencsétlen lettem volna, ha kérése, hogy megemlékező sorokat kíván tőlem, lanyhábban hangzott volna. Itt körülöttem minden a mi első éveinkre emlékeztet, amelyek oly gyorsan tovaszálltak, oly halkan elsuhantak, hogy soha más évek be nem tölthetik a szívben varázslatos bűbájukat.”
Montalais, aki nézte, mint száguld Louise tolla, és aki visszájáról is el tudta olvasni azt, amit barátnője leírt, tapssal szakította félbe.
– Bravó, ez aztán az őszinteség – mondta –, ez aztán a szív, ez aztán a stílus! Mutassa meg azoknak a párizsiaknak, drágám, hogy Blois a szép francia nyelv városa.
– Raoul tudja – felelte Louise –, hogy számomra Blois volt a paradicsom.
– Épp ezt akartam mondani, és úgy beszél, mint egy angyal.
– Most befejezem a levelet, Montalais.
És a leányka csakugyan folytatta a levélírást.
„Azt írja, Raoul úr, hogy gondol reám. Ezt köszönöm; de nem csodálkozom rajta, hiszen jól tudom, hányszor dobogott a szívünk egymás mellett.”
– Hohó, kis báránykám! – mondta Montalais. – Vigyázz magadra, nagyon hullatod a gyapjad, könnyen elárulhatod magad, pedig odakinn farkasok ólálkodnak.
Louise felelni akart, de a kapualj felől lódobogás zaja hallatszott.
– Mit jelent ez? – kérdezte Montalais, és az ablakhoz futott. – Szavamra, egy szép lovag!
– Ó, ez Raoul! – kiáltott fel Louise, aki szintén az ablakhoz szaladt, mint barátnője, és nyomban el is sápadt, aztán dobogó szívvel vetette magát befejezetlenül maradt levelére.
– Ez aztán az ügyes szerelmes, becsületszavamra! – kiáltott fel Montalais. – Ez is tudja, mikor jön kapóra!
– Jöjjön beljebb az ablaktól! Jöjjön beljebb! Könyörgök! – rebegte Louise.
– Eh! Hiszen Raoul nem ismer engem. Hadd lássam, mi járatban van errefelé?

2
A futár

Montalais kisasszonynak igaza volt: az ifjú lovag nagyon csinos volt.
Huszonnégy-huszonöt éves, magas termetű, karcsú fiatalember volt, és délcegen viselte annak a kornak szemrevaló egyenruháját.
Nagy, tölcsérszájú csizmája olyan lábat takart, melynek kecsességét Montalais kisasszony is vállalta volna, ha férfiruhában jár. Az udvar közepén megállította ideges, finom jobb kezével a lovát, másikkal levette hosszú tollas kalapját, mely félig eltakarta komoly és mégis gyermekien ártatlan arcát.
A lódobogás zajára a testőrök hirtelen felébredtek, és nyomban talpra ugrottak.
Az ifjú magához intette az egyik testőrt, és feléje hajolva tisztán és érthetően azt mondta, úgyhogy az ablakban leselkedő két lány is meghallhatta:
– Hírt hoztam ő királyi fenségének!
– Ó! Ó! – kiáltott fel a testőr. – Tiszt úr -jelentette hangosan –, egy futár van itt.
De a derék testőr jól tudta, hogy hívására nem fog semmiféle tiszt előjönni, minthogy az egyetlen tiszt a kastély másik végében lakott egy kis lakásban, amely a kertre nyílt. A testőr tehát sietett hozzátenni:
– Uram, a tiszt úr őrjáraton van, és távollétében Saint-Rémy udvarmestert kell értesítenem.
– Saint-Rémy urat? – szólt a lovag, és elpirult.
– Ismeri?
– Hogyne ismerném... Értesítsék őt, kérem, hogy megérkezésemet mennél hamarabb jelentesse őfenségének.
– Úgy látszik, sürgős a dolog – mondta a testőr mintegy magamagának, de abban reménykedett, hogy az ifjú majd csak felel megjegyzésére.
A futár némán igent intett.
– Akkor magam keresem meg az udvarmestert.
A fiatalember ezalatt leszállt a lóról, és míg a katonák kíváncsian vizsgálgatták a szép ló mozgását, mely a hírnököt hozta, az a testőr, aki az imént távozott, már vissza is tért:
– Bocsánat, uram, a nevét!
– Bragelonne vicomte vagyok, és Condé herceg őfenségének megbízásából jövök.
A katona mélyen meghajolt, és mintha a rocroi-i és lensi [7] győző nevétől szárnya nőtt volna, egykettőre felröpült a lépcsőn, és a herceg előszobái felé sietett.
Bragelonne-nak annyi ideje se volt, hogy kikösse a lépcsőfeljáró vasrácsához a lovát, már meg is jelent lélekszakadva Saint-Rémy úr; egyik kezével hatalmas pocakját támogatta, másikkal a levegőt hasította, mintha evezett volna.
– Nini, vicomte úr, hát ön Blois-ban van! – kiáltott fel. – Bámulatos! Isten hozta, Raoul úr, Isten hozta!
– Alázatos szolgája, Saint-Rémy úr.
– Hogy fog örvendezni madame de La Vall... akarom mondani: Saint-Rémyné mily boldog lesz, ha láthatja! De jöjjön hát! Őfensége épp reggelizik. Okvetlenül meg kell zavarnunk? Nagyon fontos a mondanivalója?
– Fontos is, nem is, Saint-Rémy úr. Annyi bizonyos, hogy egy percnyi késedelem esetleg nagy kellemetlenséget okozhat őfenségének.
– Ha így van, akkor erőszakkal is bejutunk, vicomte úr. Jöjjön velem. Monsieur ma különben is nagyon jókedvű, ön pedig híreket hozott, ugye?
– Nagyon fontos híreket, Saint-Rémy úr.
– Remélem, csupa jó hírt?
– Eltalálta.
– Akkor jöjjön, jöjjön hamar! – kiáltott a derék ember, aki útközben megigazította ruháját.
Raoul levett kalappal követte Saint-Rémyt, és kissé elfogódottan nézett körül, amikor a hatalmas termeken áthaladva sarkantyúja oly ünnepies zajt csapott a sima padlón.
Abban a pillanatban, mikor Bragelonne-t elnyelte a palota, az udvarra nyíló ablakban ismét megjelent a két leány, és élénk suttogásuk elárulta izgatottságukat. Csakhamar valami elhatározásra jutottak, mert az egyik eltűnt az ablakból: a barna hajú leány távozott el. A másik, a szőke, ott maradt az erkélyen, elbújt a virágok mögött, és figyelmesen lesett ki az ágak közül a lépcső felé, amerre Bragelonne vicomte eltűnt.
Ezalatt az ifjú, akit oly nagy érdeklődés kísért, tovább folytatta útját az udvarmester nyomában. Siető lépések zaja, bor és pecsenye illata, kristályüveg és porcelán edény csörömpölése figyelmeztették rá, hogy céljához ért.
Az apródok, az inasok és a tisztek, akik az ebédlőterem előtti helyiségben, a szolgálattevők szobájában tanyáztak, a közmondásos Blois-vidéki udvariassággal fogadták a vendéget. Néhányan ismerték is Raoult, és csaknem valamennyien tudták, hogy Párizsból jön. Megérkezése egy pillanatra szinte megzavarta a szolgahadat.
Így például az egyik apród, aki éppen bort töltött a herceg poharába, meghallván a sarkantyúpengést, hátrafordult, mint valami kíváncsi gyermek; hanem azért a bort csak tovább öntötte, ha nem is a pohárba, de melléje, az abroszra.
Madame, akit nem terhelt annyi gond, mint dicsőséges férjét, észrevette az apród szeleburdiságát.
– Ejnye, no!
– Ejnye, no! – ismételte Monsieur. – Mi történik itt?
Saínt-Rémy, aki bedugta fejét az ajtón, fölhasználta a kedvező alkalmat.
– Miért zavarnak most? – kérdezte Gaston herceg, és közben tányérjára emelt egy gyönyörű szelet Loire folyami lazacot, amelynél kövérebbet aligha fogtak Paimboeuf és Saint-Nazaire közt.
– Futár jött Párizsból, fenséges uram. De azt hiszem, ráérünk reggeli után is!
– Párizsból? – kiáltott Monsieur, és letette villáját. – És ki küldte a futárt?
– Condé herceg úr küldte – sietett a válasszal az udvarmester.
– Futár jött Condé hercegtől! – mondta Gaston nyugtalanul; nyugtalansága átragadt a többiekre is, és felfokozta az általános kíváncsiságot.
Monsieur talán azt hitte, hogy az összeesküvéseknek az a szép ideje jött vissza, amikor minden nyíló ajtó izgalmat hozott, amikor minden levél állami titkot rejtegethetett, amikor minden hírvivő valami sötét és bonyolult cselszövést szolgált. De lehet az is, hogy Condé herceg fényes neve nőtt meg kísértetiesen nagyra a blois-i kastély boltívei alatt.
Monsieur félretolta a tányérját.
– Várjon a futár? – kérdezte Saint-Rémy.
Gaston a hercegné egy pillantására nekibátorodott.
– Nem – felelte –, ellenkezőleg, bocsássa be azonnal. Igaz is, ki a hírnök?
– Egy környékbeli nemesifjú, Bragelonne vicomte úr.
– Bragelonne? Nagyon helyes!... Vezesse be, Saint-Rémy, vezesse be!
Amikor a herceg szokott komolyságával e szavakat kiejtette, oly pillantást vetett embereire, hogy kíséretének minden tagja, apródok, tisztek, nemesúrak letették asztalkendőjüket, késüket, serlegüket, és sietve, rendetlenül visszavonultak a másik szobába.
Ez a kis csapat kettévált két sorba, amikor Raoul de Bragelonne, akit Saint-Rémy vezetett, belépett az ebédlőterembe.
Rövid egyedülléte alatt a herceg igyekezett diplomataarcot ölteni. Nem fordult hátra, hanem megvárta, hogy az udvarmester eléje vezesse a futárt.
Raoul megállt az asztal alsó végénél, úgyhogy a herceg és a hercegné közé került. Ott mélyen meghajolt a herceg felé, majd a hercegasszony előtt bókolt mélyen, aztán fölegyenesedett, és várta, hogy Gaston megszólítsa.
A herceg megvárta, míg az ajtókat a leggondosabban bezárják; nem fordult meg, hogy személyesen ellenőrizze, mert ezt nem tartotta méltónak magához, de feszülten figyelt a zár csikorgására, hiszen így legalább látszólag titokban maradhatott, amiről tárgyal.
Mikor az ajtó bezáródott, a herceg Bragelonne-hoz fordult:
– Azt hallom, Párizsból érkezik, onnan? – kérdezte.
– Ebben a percben érkeztem, fenség.
– Hogy van a király?
– Őfelsége kitűnő egészségnek örvend.
– És a sógornőm?
– A felséges királyné asszony [8] sokat szenved a tüdejével. Hanem egy hónap óta kissé jobban van.
– Mintha azt mondták volna, hogy magát Condé herceg úr küldte hozzám. Bizonyára tévedtek.
– Nem, fenség; Condé herceg úr levelet bízott rám, hogy adjam át királyi fenségednek. Méltóztassék, itt a levél, és most megvárom fenséged válaszát.
Raoult kissé zavarba hozta ez a hideg és tartózkodó fogadtatás.
A hangja észrevétlenül csaknem suttogóvá vált.
A herceg nem vette észre, hogy ennek a titokzatos változásnak ő volt az okozója, és ismét aggódó félelem fogta el.
Gyors pillantást vetett Condé herceg levelére, óvatosan bontotta fel, mint valami gyanús csomagot, és hogy arcáról senki se olvashassa le a levél tartalmát, elfordult.
Madame szintén aggódva követte fenséges hitvestársa minden mozdulatát.
Raoul kifürkészhetetlen arccal állt ott – kissé le volt forrázva a fogadtatástól –, és a nyitott ablakon át kitekintett a kertbe, a kert szobraira.
– Ejha! – kiáltott fel hirtelen a herceg, és arcát boldog mosoly derítette fel. – Ez aztán a kedves meglepetés és az elbűvölő levél! Olvassa csak el, asszonyom, Condé herceg levelét!
Az asztal azonban sokkal szélesebb volt, semhogy a herceg karja átnyúlhatott volna hitveséhez. Raoul tehát odaugrott, és kedves mozdulattal közvetítette a levelet. Ez jólesett a hercegasszonynak, és kitüntető módon köszönte meg Raoulnak.
– Bizonyára ismeri a levél tartalmát? – kérdezte Gaston az ifjútól.
– Ismerem, fenség. A herceg úr az üzenetet előbb szóval adta át nekem, de aztán meggondolta a dolgot, és megírta ezt a levelet.
– Szép írás – mondta a hercegné –, de én nem tudok olvasni.
– Lesz szíves a levelet felolvasni a hercegnének, Bragelonne úr? – mondta a herceg.
– Ó, legyen szíves, olvassa fel, uram – tette hozzá a hercegné.
Raoul fennhangon kezdte olvasni a levelet, amelynek tartalma ismét lekötötte a herceg egész figyelmét.
A levél így hangzott:

„Monseigneur! [9]

A király az-ország határára utazik. Fenséged bizonyára hallotta már, hogy őfelsége házassága hamarosan bekövetkezik.
A király erre az útjára engem, mint főszálláscsináló-mesterét visz magával, és mivel tudom, mily boldoggá teszi Őfelségét, ha Bloisban tölthet egy napot, azért merek Királyi Fenségedhez fordulni kérésemmel: engedje meg, hogy szállásul kijelölhessem kastélyát.
Ha ez a váratlan kérés bárhogyan is zavarba ejtené Fenségedet, könyörgök, üzenje ezt meg futárommal, Bragelonne vicomte-tal, aki udvaromhoz tartozó nemes. Utam iránya tehát Fenséged elhatározásán múlik, mert esetleg ahelyett, hogy Blois-ba mennénk, Vendome, vagy Romorantin felé is vehetnők utunkat.
Merem remélni, hogy Királyi Fenséged jóindulatúan fogja kérésemet fogadni, mint határtalan hűségem kifejezését, amellyel mindig igyekszem kedvében járni.”

– Ennél kellemesebb hír nem jöhetett volna – jegyezte meg Madame, aki a felolvasás alatt többször is pillantást váltott a férjével.
– Itt lesz a király! – kiáltotta kissé hangosabban, mintsem kellett volna, ha azt akarja, hogy a hír titokban maradjon.
– Uram – vette át Monsieur a szót –, köszöntse nevemben Condé herceget, és fejezze ki hálámat, hogy ilyen nagy örömet szerzett nekünk.
Raoul meghajolt.
– Melyik napon érkezik őfelsége? – folytatta Gaston a kérdezősködést.
– A király minden valószínűség szerint még ma este ideérkezik, fenség.
– De hát hogyan tudták előre, hogy mit fogok felelni? Hátha elutasító választ adtam volna?
– Nekem feladatom volt, hogy ebben az esetben lóhalálában vágtassak vissza Beaugencyba, ahol futár vár rám, aki éppen olyan gyorsasággal vágtatott volna Condé herceg úrhoz fenséged esetleges tagadó válaszával.
– Őfelsége tehát Orléans-ban van?
– Közelebb, fenséges uram: ebben a pillanatban őfelségének már Meung-ben kell lennie.
– Udvari kísérettel jön?
– Igen, fenség.
– Igaz is! Elfelejtettem, hogy a bíboros felől is kérdezősködjem.
– Őeminenciája pompás egészségnek örvend, fenséges uram.
– Az unokahúgai is elkísérik őt, ugye?
– Nem, fenség. Őeminenciája úgy rendelkezett, hogy a Mancini kisasszonyok [10] Brouage-ba utazzanak. Ők tehát a Loire bal partján jönnek, az udvar pedig a folyó jobb partján közeledik.
– Hogyan? Hát Marie de Mancini is elhagyja az udvart? – kérdezte a herceg, akinek tartózkodása kissé engedett merevségéből.
– Legfőként Marie de Mancini hagyja el az udvart, Monseigneur – válaszolta Raoul diszkréten.
A herceg sápadt arcán futó mosoly villant át, régi cselszövő szenvedélyének alig észrevehető maradványa.
– Köszönöm, Bragelonne úr. Egy üzenetemet talán nem szívesen adná át a herceg úrnak, tudniillik azt, hogy nagyon megkedveltem a futárát... de majd ezt magam fogom megmondani neki.
Raoul mély hajlással köszönte meg a hercegnek megtisztelő szavait.
Monsieur intett a hercegasszonynak, aki a jobb kéz felől eső jelzőharangra ütött.
Nyomban belépett Saint-Rémy, és utána az egész hercegi udvar, úgyhogy megtelt velük az ebédlő.
– Uraim – mondta a herceg –, a király őfelsége azzal tisztel meg, hogy egy napot Blois-ban tölt. Remélem, unokaöcsémnek, a királynak, nem kell megbánnia a kegyet, amelyet házam iránt gyakorol.
– Éljen a király! – kiáltoztak lelkesen a szolgálatban levő tisztek, Saint-Rémy úrral az élükön.
Gaston komoran, szomorúan lehajtotta a fejét: egész életén át hallania, vagyis inkább szenvednie kellett ezt a kiáltást: „Éljen a király!” Ez harsogott mindig a fülébe. Most már régen nem hallotta, füle megpihent tőle, és most egyszerre egy ifjú, erőteljesebb, ragyogóbb királyság képe merült fel előtte, mint valami újabb, valami még fájdalmasabb kihívás.
A hercegné, aki megértette férje félénk és borús szívének fájdalmát, felállt, mire a herceg gépiesen utánozta, a többiek pedig, mint a méhraj, körülfogták Raoult, hogy kikérdezgessék.
Madame látta ezt a nyüzsgést, és magához intette Saint-Rémy urat.
– Most nincs időnk a fecsegésre, sok a dolgunk – mondta a boszszankodó háziasszony hangján.
Saint-Rémy igyekezett eloszlatni az ifjú köré csoportosuló tisztek raját, úgyhogy Raoul kijuthatott végre az előszobából.
– Remélem, méltóképpen gondoskodnak erről az ifjú nemesről – jegyezte meg a hercegné, és Saint-Rémyhez fordult.
A derék ember nyomban Raoul után futott.
– Madame kívánsága, hogy felüdüléséről gondoskodjunk, uram – mondta neki. – Van is a kastélyban lakás az ön számára.
– Köszönöm, Saint-Rémy úr – felelte Bragelonne –, de jól tudja, mennyire drága kötelességem, hogy apámuramnál tisztelkedjem.
– Igaz, igaz, Raoul úr, és kérem, adja át a gróf úrnak alázatos tiszteletemet.
Raoul lerázta magáról az öreg nemest, és folytatta útját.
Amikor, lovát kantárjánál vezetve, végigment a kapubolton, egy sötét fasorból halk hang szólította:
– Raoul úr!
A fiatalember meglepetten fordult hátra, és egy barna hajú leányt pillantott meg, aki egyik ujját ajkára tette, kezét pedig köszöntésre nyújtotta.
Raoul nem ismerte a leányt.

3
Találkozás

Raoul egy lépést tett a leány felé, aki némán hívta őt.
– De mi lesz a lovammal, kisasszonyom? – kérdezte.
– Nagyon egyszerű a dolog! Menjen ki az első udvarba, ott van egy fészer, kösse be a lovát, és siessen ide vissza.
– Engedelmeskedem, kisasszonyom.
Alig néhány perc alatt Raoul elvégezte, amivel megbízták, aztán egyenesen a kiskapuhoz ment vissza, ahol a titokzatos fiatal hölgy a sötétben várt reá egy csigalépcsőnél.
– Van-e bátorsága, hogy kövessen engem, kóbor lovagom? – kérdezte a leány nevetve, mikor látta, hogy Raoul egy pillanatig habozik.
Az ifjú csak azzal válaszolt, hogy megindult mögötte a sötét csigalépcsőn. Így mentek fel három emeletre, elöl a leány, a nyomában Raoul; és keze, ahogy a korlátot kereste, olykor női ruha selymes tapintását érezte, amely a lépcső két fala közt elsuhogott. Valahányszor Raoul eltévesztette a lépést, a hölgy, aki vezette, szigorú pszt!-tel csendre intette, aztán puha és illatos kezét nyújtotta segítségül.
– Így aztán föl lehetne menni akár a kastély tornya tetejéig, és még csak el se fáradna tőle az ember – szólt Raoul.
– Ez csak azt bizonyítja, uram – felelte a hölgy –, hogy ön nagyon ideges, nagyon fáradt és nagyon nyugtalan. De nyugodjék meg: már itt is vagyunk.
A leány kinyitott egy ajtót, és minden átmenet nélkül nyomban világosság ömlött el a lépcsőn: Raoul ott állt és a lépcső karfájába kapaszkodott.
A leány csak ment, Raoul utána. A leány belépett az ajtón, az ifjú lovag pedig követte.
Alighogy bent volt a kelepcében, Raoul nagy sikoltást hallott, amire megfordult, és megpillantott kétlépésnyire maga előtt egy szép, fiatal, kék szemű, szőke, fehér vállú leányt, aki felismerte és nevén szólította őt.
Az ifjú megpillantotta a leányt, és annyi szerelmet, annyi boldogságot olvasott ki szép szeméből, hogy térdre hullott előtte a szoba közepén, a kedves nevet suttogva:
– Louise!
– Hej, Montalais! Montalais! – sóhajtott a szőke leány. – Nagy bűnt követett el, hogy így rászedett engem.
– Én, rászedtem?
– Hogyne, hiszen azt mondta, hogy odalenn megtudakolja, mi újság, ahelyett pedig felhozta ide a vicomte urat.
– Kénytelen voltam vele, különben hogyan kapta volna meg a levelet, amit írt neki?
Ezzel a levélre mutatott, amely még ott hevert az asztalon. Raoul indult volna érte, de Louise fürgébben, bár a jól ismert tétova mozdulattal nyúlt feléje, hogy megakadályozza.
A fiatal lovag keze tehát találkozott a leány remegő, puha kezével; megfogta és olyan tisztelettel emelte ajkához, hogy inkább csak rálehelt, semmint megcsókolta.
Eközben Montalais kisasszony elvette az asztalról a levelet, gondosan összehajtogatta – amúgy nőiesen, háromrét –, aztán keblébe csúsztatta.
– Ne féljen Louise, innen nem veheti ki a vicomte úr a levelet, mint ahogy a megboldogult XIII. Lajos király sem vehette ki Hautefort kisasszony vállfűzőjéből a szerelmes levélkéket. [11]
Raoul elpirult, mikor látta, hogy a két fiatal leány összemosolyog, és észre sem vette, hogy Louise a kezét ott felejtette az ő kezében.
– Hát, ugye, Louise, megbocsátja, hogy felhoztam a vicomte urat, ön pedig, uram, nem haragszik rám, hogy idevezettem? Így most tehát, hogy szent a béke, beszélgessünk, mint régi jóbarátokhoz illik. Louise, mutasson be, kérem, Bragelonne úrnak.
– Vicomte úr – mondta Louise komolykodó bájjal és kedvesen mosolyogva –, van szerencsém bemutatni Aure de Montalais kisasszonyt, a hercegné ő királyi fenségének ifjú udvarhölgyét, aki egyben a legjobb barátnőm.
Raoul szertartásosan meghajolt.
– Hát engem, Louise, nem mutatna be a kisasszonynak?
– Ó, hiszen Montalais már ismeri önt! Tudomása van mindenről!
Ez a naiv elszólás mosolyra késztette Montalais kisasszonyt, Raoul viszont boldogan felsóhajtott, mert Louise kijelentését így magyarázta: tudomása van „a mi nagy szerelmünkről”.
– Az udvariasságnak tehát eleget tettünk, vicomte úr – mondta Montalais. – Foglaljon helyet ebben a karosszékben, és mesélje el gyorsan, miféle újságot hozott olyan lóhalálában.
– Már nem titok többé, kisasszonyom. A király, Poitiers-be utaztában, egy napot itt tölt Blois-ban, hogy meglátogassa ő királyi fenségét.
– A király ide jön! – kiáltotta Montalais, és tapsolt örömében.
– Látni fogjuk az udvart! Érted, Louise? Az igazi párizsi udvart! Ah! Istenem! De mikor, vicomte úr?
– Talán még ma este, kisasszonyom; de holnap egész bizonyosan.
Montalais bosszús mozdulatot tett.
– Ejnye, nincs elég idő a készülődésre! Még csak egy ruhát se készíthetünk el addig! Pedig olyan ódivatú toalettjeink vannak, mintha Lengyelországban élnénk! Olyanok leszünk, mint a IV. Henrik-korabeli képeken a hölgyek!... Hej, uram, de kellemetlen újságot hozott.
– Hölgyeim, kegyedék bármiféle öltözetben szépek lesznek!
– Ugyan!... Szépek leszünk, mert a természet tűrhető külsővel ruházott fel bennünket, de nevetségesen fogunk hatni, mert nem tartunk lépést a divattal... Sajnos, nevetségesek leszünk! Nevetséges leszek, ugye?
– Ki előtt? – kérdezte naivul Louise.
– Ki előtt? Furcsa kérdés, kedvesem!... És épp tőlem kérdezi! Nevetségesek leszünk az egész világ előtt, az udvari emberek, a lovagok, őfelsége a király előtt!
– Bocsásson meg, drága barátnőm, de hiszen a világ mindennap ebben a ruhában lát bennünket, és már hozzászokott...
– Igaz; de most más világ lesz itt, és nevetségesek leszünk, még mint blois-i lányok is, mert mellettünk majd ott pompáznak a párizsi hölgyek a legújabb divat szerint, és akkor annál inkább szembetűnik majd, hogy mi blois-i divat szerint öltözködünk! Kétségbeejtő!
– Vigasztalódjék, kisasszonyom.
– Ej, bánom is én, búsuljon az, akinek nem fogok tetszeni! -jegyezte meg Montalais kisasszony bölcsen.
– Ilyen ember nehezen fog akadni – vágott vissza Raoul, aki kitartott udvarias, bókoló módszere mellett.
– Köszönöm, vicomte úr. Tehát a király csakugyan eljön Bloisba?
– Egész udvarával együtt.
– A Mancini kisasszonyok is itt lesznek?
– Nem lesznek itt.
– De hiszen azt mondják, hogy a király nem tud ellenni Marie kisasszony nélkül?
– Kisasszonyom, a királynak most az egyszer mégis el kell lennie nélküle. Így akarja a bíboros, és Brouage-ba száműzte unokahúgait.
– Milyen képmutató az a Mazarin!
– Csitt! – szólt közbe Louise, ajkára téve mutatóujját.
– Ugyan! Hiszen nem hallja meg senki! Azt mondtam, hogy az öreg Mazarino Mazarin képmutató, hiszen ég a vágytól, hogy unokahúgát megtegye Franciaország királynéjának.
– Dehogy, kisasszonyom, épp ellenkezőleg, a bíboros Mária Terézia infánsnőt akarja férjhez adni a király őfelségéhez.
Montalais kisasszony jól a szemébe nézett Raoulnak, és így szólt:
– Hát maguk párizsi létükre elhiszik ezt a mesét? – kérdezte.
– Akkor bizony mi, blois-iak, előbbre vagyunk!
– Kisasszonyom, majd ha a király átlépi Poitiers határát, és Spanyolországba utazik, ha a házassági szerződésben Don Luis de Haro és Mazarin őeminenciája már megállapodtak, akkor talán elhiszi majd, hogy ez nem gyerekjáték.
– Jó, jó, de a király mégiscsak király, azt hiszem?
– Ez igaz, kisasszonyom, de viszont a bíboros mégiscsak a bíboros!
– A király tehát nem ember? Vagy nem szereti Marie de Mancinit?
– Imádja!
– Hát akkor el is fogja venni feleségül. Háborúnk lesz Spanyolországgal, Mazarin elkölt rá néhány milliót, nemesuraink majd hősi diadalt aratnak a büszke kasztíliai nemeseken, és sokan térnek majd vissza babérral, akiket mi mirtusszal koszorúzunk meg. Lám, így képzelem én a politikát.
– Montalais, ez bohóság – jegyezte meg Louise-, magát vonzzák a szertelenségek, mint ahogy a fény vonzza a pillangót.
– Kegyed pedig, Louise, olyan okos, hogy sohase lesz szerelmes!
– Ó! – felelte szemrehányó hangon Louise. – Értse meg hát a dolgot, Montalais. Az anyakirályné azt akarja, hogy fia az infánsnőt vegye feleségül. Azt kívánná, hogy a király ne engedelmeskedjék anyjának? Szabad-e a királynak rossz példával előljárni? Ha szüleink megtiltják, hogy szeressünk, akkor félre a szerelemmel!
Louise nagyot sóhajtott. Raoul pedig lesütötte szemét. Montalais kisasszony elnevette magát.
– Csakhogy nekem nincsenek szüleim – mondta.
– Bizonyára tud róla, hogy jól érzi-e magát La Fére gróf úr? – kérdezte Louise a sóhajtás után, amely feltűnően elnyúlt, és sok fájdalmat árult el.
– Nem, kisasszonyom – felelte Raoul –, még nem tisztelkedtem apámnál. Éppen akkor indultam hozzá, mikor Montalais kisasszony megállított. Remélem, hogy a gróf egészséges. Nem hallott semmi rossz hírt felőle, ugye?
– Nem, hála Istennek, semmit sem, Raoul úr!
Most rövid csend támadt, amely alatt két lélek ugyanazt gondolta, teljesen megértette egymást, anélkül, hogy egy pillantást is váltott volna.
– Ó, Istenem – kiáltott hirtelen Montalais –, valaki jön a lépcsőn!...
– Ugyan ki lehet az? – ugrott fel ijedten Louise.
– Hölgyeim, most terhükre vagyok, ugye, azzal, hogy ide betolakodtam? – hebegte Raoul, és igen kellemetlenül érezte magát.
– Nehéz léptek – jegyezte meg Louise.
– Ó, alighanem csak Malicorne úr – mondotta Montalais –, akkor pedig nincs miért megijednünk.
Louise és Raoul kérdőn nézett össze: ki lehet az a Malícorne úr?
– Sose izguljanak – folytatta Montalais –, Malicorne nem féltékeny.
– De kisasszony... – szólt Raoul.
– Értem, értem... Hát Malicorne éppen olyan titoktartó, mint én magam.
– Istenem! – kiáltott Louise, miután fülét az ajtóra illesztve hallgatózott –, ezek az édesanyám lépései!
– Saint-Rémyné asszony! Hová rejtőzzem? – rángatta Raoul a Montalais kisasszony szoknyáját esdekelve, holott maga Montalais is elvesztette a fejét egy pillanatra.
– Úgy van – mondta Montalais –, én is felismerem magas sarkú cipője kopogását! Bizony, édesanyánk az!... Hát, vicomte úr, nagy kár, hogy az ablakunk ötven lábnyi magasan van az udvar fölött, és alatta kövezett udvar van.
Raoul kétségbeesetten pillantott az erkélyre, de Louise megragadta a karját és nem engedte ki.
– Ejnye, hát elment az eszem? – szólt Montalais. – Hiszen itt a nagy ruhásszekrény! Mintha az Isten is erre a célra teremtette volna!
Ideje volt, hogy az ifjút elbújtassák, mert Saint-Rémyné a szokottnál gyorsabban jött fel a lépcsőn. Épp abban a pillanatban ért az ajtó elé, amikor Montalais, mint a vígjátéki színpadon szokás, bezárta a szekrény ajtaját, és nekidőlt a szekrényajtónak.
– Ejha! – kiáltott fel Saint-Rémyné –, hát maga itt van, Louise?
– Itt vagyok, édesanyám – felelte a fiatal leány olyan sápadtan, mintha Isten tudja, mily bűnt követett volna el.
– Jól van, helyes.
– Foglaljon helyet, asszonyom – mondta Montalais kisasszony, és karosszékkel kínálta Saint-Rémynét, de úgy helyezte el az idős hölgyet, hogy a szekrénynek háttal üljön.
– Köszönöm, Aure kisasszony. Jöjjön, leányom, menjünk gyorsan.
– Hova kell mennem, anyám?
– Haza. Hiszen elő kell készíteni a toalettjét!
– Tessék? – szólt közbe Montalais kisasszony, és igyekezett meglepett arcot ölteni, mert félt, hogy Louise valami oktalanságot talál mondani.
– Hát nem tudják a nagy újságot? – kérdezte Saint-Rémyné.
– Micsoda újságot, asszonyom? Mit tudhatna meg két leány ebben a galambdúcban?
– Ej, hát nem beszéltek senkivel?
– Asszonyom, talányokban beszél, és lassú tűzön éget bennünket!
– kiáltott Montalais kisasszony, megrémülve, mert Louise egyre sápadtabb lett, már azt se tudva, melyik szentnek az oltalmába ajánlja magát.
Végre Louise egy pillantásából, amelyet még a kőfal is megértett volna, megértette, hogy mi bántja annyira barátnőjét. Louise tekintete azt jelezte, hogy Raoul szerencsétlenül ottfelejtett kalapja az asztalon díszeleg.
Montalais a kalap elé ugrott, bal kezével ügyesen elkapta, a háta mögött átvette a jobb kezébe és eldugta, de közben szakadatlanul beszélt.
– Hát – mondta Saint-Rémyné –, futár érkezett, és bejelentette, hogy a király ma udvarával együtt idejön. Mármost igyekezzenek, hogy szépek legyenek, kisasszonykáim!
– Gyorsan, gyorsan menjen haza édesanyjával, Louise, aztán én is előszedem és rendbe hozom az ünnepi ruhámat!
Louise felállt, anyja kézen fogta és magával vonszolta a lépcső felé.
– Gyerünk, gyerünk – sürgette egyre.
A lépcső aljánál Saint-Rémyné így szólt a leányához:
– Miért megy fel mindig Montalais-hoz, amikor pedig megtíltottam?
– Anyám! hiszen Aure a barátnőm! És épp akkor toppantam be hozzá.
– Nem rejtett el valakit?
– De anyám!
– Ha mondom, hogy egy férfikalapot láttam az asztalon: annak a haszontalan szélhajtónak a kalapját!
– Anyám! – kiáltott Louise.
– Annak a mihaszna Malicorne-nak a kalapját láttam! Hogy egy udvarhölgy megengedjen magának ilyesmit!... Hallatlan!...
Hangjuk lassan elhalt a csigalépcső mélyében.
Montalais kisasszony egyetlen szavukat se vesztette el, mert a visszhangos lépcsőház mint valami tölcséren át hozta fel hozzá a hangokat. Vállat vont, és látva, hogy Raoul, aki közben előbújt rejtekhelyéből, szintén mindent hallott, fennhangon megjegyezte:
– Szegény Montalais! A barátság áldozata!... Szegény Malicorne!... A szerelem áldozata!
Nem folytatta tovább, amikor meglátta Raoul szomorú és egyben víg arcát. Raoul röstellte, hogy egyszerre annyi titkot tud meg.
– Kisasszonyom, hogyan hálálhatom meg ennyi jóságát?
– Majd egyszer elszámolunk – felelte Montalais. – Most azonban egyelőre szedje a lábát, vicomte úr, mert Saint-Rémyné nem éppen elnéző asszony, és ha kissé eljár a szája, könnyen kaphatunk kellemetlen látogatót! Isten vele!...
– De ami Louise-t illeti... Honnan fogom tudni...
– Ugyan menjen már! XI. Lajos nagyon okosan cselekedett, amikor feltalálta a postát.
– Ó, jaj! – szólt Raoul.
– Meg aztán nem vagyok-e itt én, aki felérek az ország legjobb postájával? Gyorsan, gyorsan, üljön lóra! Siessen, nem akarom, hogy ha Saint-Rémyné visszajön, avégből, hogy kissé megmossa a fejemet, magát is itt találja!
– Megmondaná apámuramnak, ugye? – mormogta Raoul.
– Az pedig alaposan összeszidná! Ó, vicomte, látszik, hogy az udvarhoz tartozik: éppen olyan félénk, mint a király. Az ördögbe is! Mi Blois-iak nem kérjük mindenhez a papa beleegyezését! Kérdezze csak meg Malicorne-tól.
És ezek után a szavak után az örökké jókedvű leány vállánál fogva kituszkolta az ifjút az ajtón. A vicomte lesietett a lépcsőn, kisurrant a kapun, felpattant lovára, és úgy elvágtatott, mintha legalábbis Monsieur nyolc testőre volna a sarkában.

4
Apa és fia

Raoul végigvágtatott azon a jól ismert és kedves emlékű úton, amely Blois-ból La Fére gróf házához vitt.
Az olvasó elengedi, hogy újra leírjuk a házat. Hiszen jártunk már ott együtt régebbi időben; [12] ismeri jól. Csak amióta utoljára ott jártunk, a falak szürkébbek lettek, és a téglák valamivel sötétebbek: vörösréz-árnyalatúak; a fák megnőttek jó magasra, és az, amelyik zsenge ágait valaha alig nyújtogatta ki a sövény fölé, most sűrű, dús lombú fa lett, amely nedvdús, hatalmas ágainak virágpompájával vagy gyümölcstől roskadozón vetett mély árnyékot.
Raoul már messziről meglátta a ház csúcsos fedelét, két kis tornyát, a galambdúcot a szilfák közt, és a galambokat, amelyek szüntelenül a téglakúp körül röpködtek, amelyhez sohase lettek hűtlenek, mintha édes emlékek volnának, amelyek egy derűs lélek körül keringenek.
Ahogy közeledett, hallotta, amint a kerekes kút csigái nyikorognak a vízzel teli vödrök súlya alatt; és mintha hallotta volna a kútba visszahulló víz méla csobbanását, ezt a szomorú, gyászos, ünnepies hangot, amely megragadja az álmodozó gyermeket és költőt; az angolok splash-nek, az arabs költők gaszgasó-nak nevezik, és azok a franciák, akik költő módjára akarnak írni, csak körülírással tudják kifejezni: A vízbe ömlő víz zaja.
Raoul már több mint egy esztendeje nem látogatta meg édesapját. Azóta mindig Condé herceg mellett tartózkodott.
A Fronde harcai után, amelyeknek első korszakát már egyszer megkíséreltük leírni, Louis de Condé herceg nyilvánosan, ünnepiesen és őszintén kibékült az udvarral. Az egész idő alatt, amíg tartott a szakítás, a harag a herceg és a király között, Condé, aki már régen megkedvelte Bragelonne vicomte-ot, hiába ajánlotta fel neki mindazokat az előnyöket, melyek elszédíthetnek egy ifjú embert. La Fére gróf, aki mindig híven kitartott lojális és royális elvei mellett, és aki egy szép napon a Saint-Denis-templom kriptájában kifejtette ezeket az elveit fia előtt, a vicomte nevében rendre visszautasította a kedvező ajánlatokat. Mi több: Raoul ahelyett, hogy követte volna Condé herceget a pártütésbe, Turenne szolgálatába állott és a király igazáért küzdött. Mikor pedig Turenne is elpártolt a királytól; Raoul otthagyta Turenne-t, mint ahogy annak idején Condét is elhagyta. [13] Ennek az állhatatos viselkedésnek az volt a következménye, hogy mivel Turenne és Condé kölcsönösen csak a király zászlaja alatt győzhettek egymás ellen, Raoul, bármilyen fiatal volt is, tíz nagy diadallal büszkélkedhetett, és egyetlenegy oly vereségben sem vett részt, amely akár bátorságán, akár lelkiismeretén csorbát ejtett volna.
Raoul tehát apja kívánságának megfelelően csökönyösen és állhatatosan kitartott XIV. Lajos király ügyének szolgálatában, mások mindenféle köpenyegforgatása ellenére is, amely abban a korban ragályos és mondhatni, elkerülhetetlen volt.
Condé herceg, mikor a király visszafogadta kegyébe, élt mindennemű jogával, de kivált az amnesztiáéval, és sok mindent kért vissza, amit meg is kapott, többek között Raoult is. La Fére gróf, rendíthetetlen jóhiszeműségében, azonnal el is küldte fiát Condé herceghez.
Apa és fiú utolsó elválása óta tehát egy esztendő telt el. Egymástól való távollétük fájdalmát, ha nem is gyógyította, de legalább enyhítette néhány levél. Azt is láttuk, hogy Raoul a fiúi szereteten kívül még egy másik forró érzést is elvitt magával Blois-ból.
De legyünk igazságosak: a véletlen és Montalais kisasszony, e két kísértő démon közrejátszása nélkül Raoul küldetése befejeztével azonnal lóra pattan, hogy apjához vágtasson, útközben hátra-hátra néz, de azért lovával meg nem áll, még ha Louise hívta volna is tárt karokkal.
Útjának első felét tehát múltjának, kedvesének szentelte, akit oly hamar el kellett hagynia, útja másik felét pedig a jó barátnak, aki felé útban volt, és akihez repülni szeretett volna.
Mivel a kert ajtaját nyitva találta, belovagolt az árnyas fasorba, ügyet sem vetve arra a dühösen integető, haragosan hadonászó öregemberre, aki ibolyaszínű gyapjúingben és fején nagy, kopott bársonysipkával kertészkedett.
Az öreg kertész éppen törperózsafákat és margitvirágbokrokat nyesegetett, és felháborodva állapította meg, hogy valaki végiglovagol a fasor finom, gereblyézett homokján.
Még egy erélyes „hm!” felkiáltást is megkockáztatott, amire a lovas megfordult. Ám az öregember, alighogy meglátta Raoul arcát, felugrott és futásnak indult a ház irányában, hangosan dörmögve magában, ami nála hallatlan, bolondos öröm kifejezése lehetett. Raoul az istállókhoz érve átadta lovát egy lovászfiúnak, aztán olyan mohón szaladt végig a tornácon, hogy láttára az apjának bizonyára repesett volna a szíve.
Végigsietett az előszobán, az ebédlőn és a fogadószobán, de sehol senkit sem látott. Végre La Fére gróf ajtajához ért, türelmetlenül kopogott, szinte be sem várta a komoly és egyszersmind meleg hangú „tessék”-et, hanem belépett.
A gróf egy irományokkal és könyvekkel megrakott asztal előtt ült: változatlanul a hajdani előkelő és szép nemesúr volt, de az idő mind szépségét, mind előkelőségét valami ünnepies és finom patinával vonta be. Deresedő hosszú haja alatt fehér és sima homloka, fiatalos szempillája alól átható és meleg nézésű szempár villant elő, szép metszésű tiszta száját pedig, amelyet mintha sohase torzított volna halálos szenvedély, finom és alig deresedő bajusz keretezte; termete sudár és hajlékony, de kifogástalanul szép keze lesoványodott; ilyen volt most a híres nemes lovag, akiről Athos néven oly sok és forró dicsérettel emlékeztek meg hírneves ajkak. Athos most épp azzal foglalatoskodott, hogy a kezében levő füzetben saját kéziratát javítgatta.
Raoul rátette kezét apja vállára, és olyan melegen, olyan hirtelen borult a nyakába, hogy a grófnak sem ereje, sem ideje nem maradt apai indulatait leküzdeni:
– Raoul! Hát maga az? Hogy került ide?
– Ó, apámuram! Én vagyok! – felelte az ifjú. – Milyen boldogság, hogy viszontláthatom!
– Még nem felelt a kérdésemre, vicomte. Talán szabadságot kapott, hogy itt van Blois-ban, vagy talán valami baj történt Párizsban?
– Istennek hála, nincs semmi baj, uram! – felelte Raoul, aki lassankint lecsillapodott. – Csupa jó hírt mondhatok. A király megházasodik, mint ahogy utolsó levelemben volt szerencsém megírni, és most Spanyolországba indul. Őfelsége Blois-n utazik keresztül.
– Hogy meglátogassa Monsieur-t?
– Úgy van, gróf úr. Minthogy Condé herceg nem akart váratlanul beállítani, vagy mert különösen le akarta kötelezni a herceget, engem előreküldött, hogy gondoskodjam az udvar elhelyezéséről.
– És beszélt Monsieur-vel? – kérdezte élénken a gróf.
– Volt szerencsém beszélni vele.
– A kastélyban?
– Ott, uram – felelte Raoul, és lesütötte szemét, mert megérezte, hogy apja kérdése nemcsak egyszerű kíváncsiskodás.
– Igazán, vicomte?... Hát ehhez gratulálok!
Raoul meghajolt.
– De talán még másvalakivel is találkozott Blois-ban?
– Madame őfenségével, uram.
– Nagyon helyes. De én nem Madame-ról beszélek.
Raoul a haja tövéig elpirult, és nem válaszolt.
– Talán nem értette meg a kérdésemet, vicomte úr? – állhatatoskodott a gróf, de hangja nem lett élesebb, csak a tekintete lett szigorúbb.
– Tökéletesen megértem, gróf úr – felelte Raoul –, és ha nem felelek azonnal, az nem azt jelenti, mintha hazugságon törném a fejemet; erről bizonyos lehet, uram.
– Tudom, hogy sohasem hazudik. Éppen ezért csodálkozom, hogy ennyi időre van szüksége ahhoz, hogy kérdésemre határozott igennel vagy nemmel feleljen.
– Addig nem felelhetek, amíg jól meg nem értettem a kérdését, uram, és ha nem tévedek, rossz értelemben fogja fel szavaimat.
Azt hiszem, gróf úr, nincs ínyére, hogy találkoztam...
– La Valliére kisasszonnyal, ugye?
– Úgy van; tudom, hogy őróla akar beszélni, uram – jegyezte meg Raoul kimondhatatlan gyöngédséggel.
– És én azt kérdezem, találkozott-e a kisasszonnyal?
– Uram, amikor beléptem a kastélyba, sejtelmem se volt róla, hogy La Valliére kisasszony is ott tartózkodik. Csak amikor küldetésemet befejeztem és távozófélben voltam, akkor jutottam hozzá véletlenül, hogy találkozzam vele. Volt szerencsém tiszteletemet tenni nála.
– Mi a neve annak a véletlennek, amely összehozta La Valliére kisasszonnyal?
– Montalais kisasszony, gróf úr.
– Ki az a Montalais kisasszony?
– Egy fiatal hölgy, akit eddig nem ismertem, akit sohasem láttam. Madame udvarhölgye.
– Vicomte úr, nem folytatom tovább a kérdezősködést; azt is sajnálom, hogy mostanáig tettem. Lelkére kötöttem, hogy kerülje La Valliére kisasszonyt, és csakis az én engedélyemmel találkozzon vele. Tudom, hogy igazat mondott, és a saját jószántából egy lépést se tett, hogy hozzá eljusson. A véletlen játszott ki engem; nem magát okolom érte. Beérem tehát azzal, hogy megismételjem, amit erre a hölgyre vonatkozólag már mondtam önnek. Isten a tanúm, hogy semmi kifogásolnivalót nem találok La Valliére kisasszonyban, csakhogy terveimmel nem fér össze, hogy gyakran eljárjon hozzá. Még egyszer kérem tehát, kedves Raoul, szívlelje meg szavaimat.
Raoul tiszta és nyílt tekintete mintha megzavarodott volna apja szavaira.
– Most pedig, barátom – folytatta a gróf, szelíden mosolyogva és rendes hangján –, beszéljünk másról. Talán visszatér most szolgálatába?
– Nem, uram, ma egész nap nincs más dolgom, mint hogy a gróf úrral maradjak. Condé herceg úr nem bízott meg egyébbel, mint ezzel a kötelességgel, ami azonban nagyon megfelelt kívánságomnak.
– A király egészséges?
– Pompásan érzi magát.
– És Condé hercegúr is?
– Mint mindig, uram.
A gróf elfelejtette, hogy Mazarinről is kérdezősködjék ; már ez régi szokása volt.
– Nos hát, Raoul, minthogy ma csak az enyém, az egész napot együtt fogjuk tölteni. Csókoljon meg, fiam... még... még... még... Érezze magát otthon, vicomte... No de itt van a mi öreg Grimaud-nk! Jöjjön csak, Grimaud, magát is meg akarja ölelni a vicomte úr!
A hűséges öregembernek se kellett ezt kétszer mondani: tárt karokkal rohant az ifjúhoz. Raoul eléje futott.
– Most pedig talán lemennénk a kertbe, Raoul? Megmutatom az új lakást, amelyet magának építettem arra az esetre, ha hazajön szabadságra. És mialatt megnézi majd a növényeket, amiket az idén ültettem, és két új hátaslovamat, mondja el, mi újság párizsi barátainknál.
A gróf becsukta kéziratos füzetét, karon fogta az ifjút, és mindketten lementek a kertbe.
Grimaud bánatosan nézett Raoul után, akinek feje csaknem beleütődött az ajtó szemöldökfájába, és míg végigsimította szép fehér haját, ez a mély jelentőségű szó csúszott ki a száján:
– Megnőtt.

5
Amelyben Cropoliról, Cropole-ról és egy ismeretlen nagy festőről lesz szó

Mialatt La Fére gróf Raoullal együtt megtekinti az új épületeket és az újonnan vásárolt lovakat, engedjék meg olvasóink, hogy visszavezessük őket Blois-ba, hogy végignézzék a városban oly szokatlan sürgés-forgást.
Különösen a fogadókban volt érezhető annak az új hírnek a hatása, amelyet Raoul hozott.
Mert ha a király és az udvar Blois-ba jön, akkor a városban száz lovag, tíz hintó, kétszáz ló és ugyanannyi szolga lesz, ahány úr.
Hol fognak ennyien elhelyezkedni, és hol fognak lakni azok a környékbeli urak, akik két-három óra múlva megérkeznek, mihelyt széles körben elterjed a nagy hír, oly széles gyűrűket vonva maga után, mint a vízbe dobott kő? Láttuk, hogy Blois reggel még oly csendes és nyugodt volt, mint szélcsendben a tó tükre, ám a király közeledtének hírére egy csapásra nyüzsögni és mozgolódni kezdett az egész város.
A kastély valamennyi inasa, a tisztek felügyelete mellett, a városba ment élelmiszerért, és tíz lovas futár vágtatott Chambord-ba vadért, a beuvroni halastóhoz halért és a chevernyi üvegházba virágért meg gyümölcsért.
Előhozták a bútorraktárból az értékes kárpitokat, szőnyegeket, az aranyozott, nagy láncú, pompás csillárokat; egész sereg szegény ember seperte az udvarokat és mosta a kastély kődíszeit, mialatt az asszonyok átkutatták a Loire-on túl a virágos réteket útszéli és mezei virágokért. És mivel senki sem akart a fényűző tisztaság tekintetében lemaradni a többi mögött, az egész városban mindenfelé tisztogattak, sepregettek, mosogattak, ünneplőbe öltöztek.
A felsőváros útszéli nyílt csatornái, amelyeket a sok öblögetővíz megdagasztott, a város alsó részén folyamokká nőttek meg, és az utcák kövezete – el kell ismerni – megszabadult a sártól, tisztán ragyogott a napsugárban, mint a gyémántkő.
Végül készülődtek a zenészek, a fiókok kiürültek; a boltokban összevásárolták az összes gyertyákat, szalagokat és kardbojtokat; a háziasszonyok nagy készleteket halmoztak fel kenyérből, húsból és fűszerekből. Már egy nagy csomó polgár, akinek a háztartása úgy fel volt szerelve, mintha ostromállapotra készülnének, több tennívalót nem találván, felöltötte ünnepi köntösét, és kiment a város kapujához, hogy első legyen, aki megpillantja a király kíséretét.
Tudták ugyan, hogy a király csak éjjel érkezhetik, sőt talán csak reggel. De hát a várakozás nem az őrültség egy neme-e, és az őrültség nem a remény egyik túlzása-e?
Az alsóvárosban, a hercegi kastélytól alig száz lépésnyire, a labdajátszótér és a kastély közt, egy kis utcában, amelyet akkor Ó utcának hívtak, és amely csakugyan nagyon régi lehetett, állott egy tiszteletre méltó, csúcsos tetejű, tömzsi és széles régi épület, amelynek első emeletéről három ablak nézett az utcára, a második emeletről kettő, a harmadikról pedig csupán egy kerek kis padlásablak.
Ennek a háromszögnek az oldalai fölé nemrégiben elég nagy, téglalap formájú kiugrót építettek, mely alaposan kinyúlt az utca fölé, ahogy ez szokásos volt ebben az időben. Az utca ezzel keskenyebb lett ugyan egy negyedrészével, viszont felével tágasabbá vált a ház, és ez csak elég kárpótlás?
A hagyomány szerint a csúcsos tetejű házban III. Henrik korában egy államtanácsos lakott, akihez Katalin királyné elment, egyesek szerint látogatóba, mások szerint azért, hogy megfojtsa. Akárhogy történt is, a derék hölgynek ugyancsak körültekintőnek kellett lennie, mielőtt lábát ebbe a házba betette.
Amikor az államtanácsos meghalt – egyre megy, hogy fojtogatástól vagy végkimerüléstől –, a házat eladták, aztán lakatlan volt sokáig, sőt egészen elszigetelten állott az utca többi háza között.
Csak XIII. Lajos uralkodásának fele idején költözött a házba egy Cropoli nevű olasz szakács, aki D'Ancre marsalltól szökött meg.
Cropoli kisebbfajta vendégfogadót létesített a házban, és olyan finom makarónit készített, hogy messze földről jöttek hozzá makarónit enni.
A ház híressége onnan eredt, hogy Medici Mária királyné, aki akkor tudvalevőleg a blois-i kastély foglya volt, Cropolihoz küldött egyszer makaróniért.
Ez pontosan azon a napon történt, amikor azon a híres-nevezetes ablakon át megszökött. A tál makaróni ott maradt az asztalán, alighogy a királyasszony megízlelte.
Minthogy a háromszög alakú házhoz az államtanácsos megfojtása és a híres makaróni kettős dicsősége fűződött, a szegény Cropolinak az az ötlete támadt, hogy fogadójának valami szép, hangzatos nevet ad. De olasz származása nem volt valami jó ajánlólevél ebben a korban, és kicsinyke vagyona, amelyet gondosan elrejtett, nem is engedte őt nagyon az érdeklődés fényébe kerülni.
1643-ban, XIII. Lajos halála után, amikor Cropoli közeledni érezte halála óráját, magához hívatta a fiát, a legszebb reményekre jogosító kuktát, és könnyes szemmel kötötte a lelkére, hogy tartsa titokban a makaróni készítésének módját, franciásítsa el nevét, francia leányt vegyen feleségül, és majd ha kissé elvonulnak a felhők a politika egéről – merthogy ez a párizsi előkelő körökben és az országgyűlésen napjainkban dívó virágos kifejezés már akkor is járta –, a szomszéd kovácsmesterrel csináltasson szép cégtáblát, amelyre egy híres festővel, akit Cropoli pontosan megnevezett, festesse rá Medici Katalin és Medici Mária arcképét és ezeket a szavakat: A Medicikhez.
A kitűnő Cropoli mesternek eme szavak után már csak annyi ereje maradt, hogy megmutathatta ifjú utódjának, hogy a kandalló melyik kőlapja alatt rejtegeti ezer darab tízfrankos aranyát, aztán kilehelte lelkét.
Ifjabb Cropoli, aki erős lelkű ember volt, apja halálát lemondással viselte el, vagyonát pedig némi szerénységgel fogadta el. Azzal kezdte, hogy a neve végén ékeskedő i-t egészen halkan ejtette ki, és így – minthogy ehhez mindenki szívesen hozzájárult – hamarosan mindenki csak „Cropole”-nak nevezte a fogadóst. Ez pedig tősgyökeres francia név.
Azután Cropole megházasodott, minthogy éppen keze ügyébe akadt egy kis francia leány, akibe szerelmes volt; a leány családjától tekintélyes hozományt is kapott, amikor megmutatta a kandalló kőlapja alá rejtett vagyonát.
Apja első két kívánságát teljesítvén, Cropole felkereste azt a festőt, akivel a cégtáblát kellett megfestetnie.
Csakhamar rá is akadt.
A festő egy olasz öregember volt, vetélytársa – de szerencsétlen vetélytársa – a Raffaellóknak és Caracciknak. [14] Azt állította, hogy a „velencei iskola” egyik mestere; bizonyára azért, mert nagyon szerette a színeket. Festményei, amelyekből sohasem adott el egyetlenegyet sem, már száz lépésről feltűntek, és a polgárokat annyira megbotránkoztatták, hogy a festő végül is teljesen megrendelés nélkül maradt.
Pedig mindig dicsekedett, hogy valaha D'Ancre marsall feleségének fürdőszobáját díszítette festményekkel, de – sajnos – a fürdőszoba leégett, amikor a tábornagyot utolérte a gyászos vég.
Cropoli, mint olasz ember, elnéző volt az öreg Pittrino gyengéivel szemben. Pittrino volt a festő neve. Lehet, hogy Cropoli látta a fürdőszoba híres festményeit. Annyi bizonyos, hogy oly sokra becsülte a híres Pittrinót, hogy nemcsak barátságába fogadta, hanem házába is vette.
Pittrino hálás volt a makaróniért, és tőle telhetőleg elterjesztette az olasz nemzeti étel hírnevét, és a fogadó alapítójának idejében fáradhatatlan dicséreteivel nagy szolgálatot tett a Cropoli cégnek.
Megöregedvén pedig az apa után a fiúnak is hű embere lett, és nemsokára afféle házi felvigyázó lett abban a házban, ahol feddhetetlen becsületessége, közmondásos erényessége és még ezer más jó tulajdonsága, amelyet itt felsorolnunk felesleges, örökös helyet biztosítottak neki a Cropole-ék házi tűzhelye mellett, sőt a cselédek felügyelője is lett. Azonfelül ő ízlelte meg mindig a makarónit, hogy az az ősi hagyományokhoz híven készüljön, egy szem borssal több, vagy egy morzsika parmezán sajttal kevesebb ne legyen benne. Öröme leírhatatlan volt, amikor Cropole-tól meghallotta a titkot, hogy milyen feladat vár rá: meg kell festenie a híres cégtáblát.
Pittrino nagy buzgalommal kezdett kutatni egy régi dobozban, ahol megtalálta kissé egérrágta festőecsetjeit, amiket azonban még használni lehetett, olajfestékeit, amelyek meglehetősen beszáradtak, lenmagolaját palackban, és egy palettát, amelynek tulajdonosa valaha Bronzino [15] volt, „a festészet istene”, ahogy Pittrino, az ultramontán művész, örökifjú lelkesedésében olasz honfitársát nevezte.
Pittrino roppant elégtételt érzett, hogy megbízták a festéssel, és szinte egy fejjel megnőtt.
Mint annak idején Raffaello, modort változtatott ő is: Albani [16] stílusában, nem mint királynékat, hanem mint két istennőt ábrázolta a két hírneves hölgyet. Olyan kecsesen festettek a cégtáblán, annyi őszinteséggel tárták fel az ámuló nézők előtt a hús rózsaszínét és liliomát, olyan anakreóni szabadsággal vették fel a szirének testtartását, hogy amikor a városi főtanácsos először megpillantotta a képet Cropole fogadójának termében, rögtön kijelentette, hogy a két hölgy sokkal szebb és sokkal izgatóbban bájos, semhogy egy fogadó cégéréül szolgáljon és kitegyék a vendégek pillantásainak.
– Monsieur ő királyi fensége – mondta Pittrinónak –, aki gyakran jön városunkba, nem óhajtja édesanyját a nyilvánosság előtt olyan lenge öltözetben látni, és kegyelmed még a kastély pincebörtönében végezheti, mert a dicső herceg nem valami lágyszívű. Át kell festenie a két szirént, vagy semmisítse meg a felírást, mert különben meg fogom tiltani a cégtábla használatát. A parancsnak engedelmeskedni kell tehát, ez érdeke kegyelmednek is, Cropole mester, de kegyelmednek is, Pittrino uram.
Mit felelhettek volna erre? Meg kellett köszönni a főtanácsos jóindulatát. Cropole így is tett.
Pittrino azonban komor maradt, és szívében csalódottságot érzett.
Tudta jól, mi következik.
A hatósági személy még jóformán ki sem tette a lábát a házból, amikor Cropole, miután karját összefonta, megszólalt:
– Nohát, mester, mit csináljunk? – kérdezte.
– Megsemmisítjük a felírást – felelte Pittrino szomorúan. – Pompás elefántcsont-szénfekete festékem van, ezzel egy pillanat alatt eltüntetem a régi felírást és a „Medicik” helyébe azt írjuk, hogy „Nimfák”, vagy „Szirének”, ahogy jobban tetszik.
– Dehogyis – jelentette ki Cropole –, hiszen akkor nem teljesülne apám kívánsága. Apám sokat adott a...
– A két Medici hölgyre – mondta Pittrino.
– A felírásra – jegyezte meg Cropole.
– Hogy neki a Medicik voltak fontosak, mutatja az is, hogy kikötötte: az arcképek hasonlítsanak, ahogy tényleg hasonlítanak is – szólt Pittrino.
– De ha nem hasonlítanának – felelte Cropole –, ki az ördög ismerne rájuk, ha nincs alattuk a felirat? Most már a blois-iak se nagyon emlékeznek a két híres nőre, és egyikük se ismerne rá Medici Katalinra és Máriára, ha nem volna aláírva: A Medicikhez.
– De hát csak nem teszem tönkre a munkámat! – tört ki az öreg festő kétségbeesve, mert érezte, hogy Cropole-nak igaza van. – Nem akarom elveszíteni munkám gyümölcsét.
– Én meg nem akarom, hogy kegyelmedet elfogják, engem pedig valami föld alatti börtönbe hurcoljanak.
– Töröljük a felírást – könyörgött Pittrino.
– Nem – felelte Cropole határozottan. – Van azonban egy nagyszerű ötletem... A kegyelmed festményét is megmentjük, és az én feliratomat is... Ugyebár, medici olaszul orvost jelent?
– Úgy van: többes számban.
– Mester, rendeljen tehát a kovácsnál egy másik cégtáblát, arra fessen rá hat orvost... és írja alá: A Medicikhez... pompás szójáték lesz belőle.
– Hat orvost! De hiszen ez képtelenség! Mi lesz a kompozícióval?! – kiáltott Pittrino.
– Az már a maga dolga, de ennek így kell lennie, mert így akarom, és így is lesz. Jaj, odaég a makarónim!
Ez döntő érv volt; Pittrino engedelmeskedett és megfestette a hat orvost, s hozzá a feliratot; a városi főtanácsos tapsolt örömében, és megadta az engedélyt.
A cégtáblának óriási sikere volt az egész városban. Ami azt bizonyítja, hogy a művészetnek sohase volt becsülete a nyárspolgárok előtt, mint a festő mondta.
Cropole, hogy némileg kárpótolja a festőt, az előbbi cégtábla nimfás képét a saját hálószobájában akasztotta fel; Cropole-né pedig mindig elpirult, valahányszor este, vetkőzés közben, tekintete a képre esett...
A csúcsos tetejű ház így kapott cégtáblát; így történt, hogy A Medicikhez címzett szálló, amikor meggazdagodott, azzal a négyszöggel gyarapodott, amit fentebb leírtunk, és így történt, hogy volt Blois-ban egy A Medicikhez címzett fogadó, amelynek gazdája Cropole mester, udvari festője pedig Pittrino volt.

6
Az ismeretlen férfi

A Cropole mester szállója, amely így cégére révén vált híressé, lassanként biztos virágzásnak indult.
A fogadósnak ugyan nem volt kilátása valami irtózatos nagy vagyonra, de azt remélhette, hogy az ezer aranyat, amit apjától örökölt, megduplázhatja, majd ha eladja házát és telkét, újabb ezret szerezhet hozzá, azután végre boldogan, gondtalanul élheti világát.
Cropole igen nyereségvágyó ember volt, és XIV. Lajos király érkezésének hírére majd megbolondult örömében.
Ő maga, a felesége, Píttrino és két kukta rögtön könyörtelen pusztítást vitt véghez a galambdúc meg a baromfiudvar lakói között, úgyhogy egész nap oly éktelen rikácsolás volt A Medicikhez címzett fogadó udvarán, olyan sírás és jajgatás, mint hajdanán Rómában.
Cropole-nak egyelőre csak egy vendége volt a fogadójában.
Ez a vendég alig harmincesztendős, szép, magas, rideg, vagy inkább szomorú arcú férfi volt; szomorúságát minden mozdulata és tekintete elárulta.
Gagátdíszes fekete bársonyruháján egyszerű fehér gallért viselt, mint a legszigorúbb puritánok: ez kiemelte ifjúi nyaka sápadt és gyöngéd színét; büszke, ideges ajkát alig-alig árnyékolta finom szőke bajusza.
Akivel beszélt, annak a szeme közé nézett, igaz, nem valami nyájasan, de annál nyíltabban. Kék szemének fénye ilyenkor oly elviselhetetlen lett, hogy sokan lesütötték a szeműket, mint ahogy vívás közben a gyöngébb penge elveszti biztonságát.
Abban a korban, amikor az emberek, akiket Isten egyformának teremtett, előítéletekkel két kasztra osztották fel az emberiséget, nemesemberekre és polgárokra, mint ahogy csakugyan két fajra oszlik, fehérre és feketére, abban a korban tehát ezt az imént leírt férfiút okvetlenül a legelőkelőbb nemesek fajtájához kell sorolnunk. Ehhez elég, ha ránézünk karcsú, finom, hosszúkás kezére, amelynek minden erecskéje és izma áttetsző lesz a legkisebb mozdulatára is, s ujjperceibe vér tolul a legcsekélyebb görcsös markolásra.
Ez a nemesúr egyedül érkezett Cropole-hoz. Habozás és gondolkozás nélkül a legelegánsabb lakosztályt bérelte ki, amelyet Cropole nagy pénzsóvárságában némelyek szerint galádul, mások szerint dicséretes módon kijelölt; az utóbbiaknak el kellett ismerniök, hogy a fogadósnak jó arcismerete volt, és első látásra tudta, kivel van dolga.
A háromszögű vén ház egész homlokzatát ez a lakosztály töltötte be: nagy, kétablakos fogadószoba az első emeleten, mellette egy másik szoba, és fölötte egy harmadik.
Hanem amióta a nemesúr megérkezett, alig nyúlt hozzá valami ennivalóhoz, amelyet a szobájában felszolgáltak neki. Kurtán bejelentette a fogadósnak, hogy egy Parry nevű utas fog ideérkezni, és meghagyta, hogy vezessék majd fel hozzá.
Ezután azonban az idegen olyan mély hallgatásba burkolózott, hogy Cropole, aki szerette a bőbeszédű embereket, szinte sértőnek érezte.
Végül pedig: történetünk kezdetének napján ez a nemesúr jókor reggel kelt fel, és kiült fogadószobájának ablakába, olyanformán, hogy az ablakpárkányra ült, és az erkély korlátjára támaszkodott, szomorúan és állhatatosan nézegetve az utcára, jobb és bal felé, mintha a bejelentett utas megérkezését várná.
ilyen módon végignézte Monsieur-t és kis kíséretét, amint a vadászatról hazatért, majd ismét élvezte a teljes csöndet, és tovább várakozott.
Egyszerre csak nagy jövés-menés támadt: indultak a mezőre a parasztok, futárok lótottak-futottak, mosták a kövezetet, nyüzsögtek az udvari szállítók, a boltossegédek riadoztak és fecsegtek, fodrászok loholtak, és apródok futkostak összevissza; ez a nyüzsgés és sürgés-forgás meglepte a nemesurat, de arca semmit sem veszített nyugodt méltóságából, mint ahogy az oroszlán és a sas szeme is nyugodt, fölényes marad a vadászok vagy kíváncsiak zsivajával és sürgölődésével szemben.
A baromfiudvar áldozatainak visítása, Cropole-né asszonyság szapora lépteinek kopogása a keskeny és csikorgó falépcsőn, és az izgatottan ugráló Pittrino mester – aki még korán reggel holland nyugalommal szívta pipáját a kapuban – a meglepetés és rendkívüli izgalom erejével hatott a vendégre.
Felállt, hogy megtudakolja a nagy felfordulás okát, de abban a pillanatban már nyílt is szobája ajtaja. Az ismeretlen férfi bizonyára azt hitte, hogy a várva várt utas érkezett meg.
És az ajtóhoz sietett három gyors lépéssel.
De az arc helyett, amit várt, Cropole mestert pillantotta meg, akinek a háta mögött Cropole-né elég kedves, de kíváncsiságtól közönséges arca bukkant fel a lépcsőház félhomályában. Az aszszonyság csak azért jött, hogy egy pillantást vessen a szép nemesúrra, aztán eltávozott.
Cropole mosolyogva, sapkájával kezében, kétrét görnyedve lépett be a szobába.
Az ismeretlen férfi némán, egyetlen mozdulattal kérdezte meg tőle, mit akar.
– Uram – szólt Cropole –, azaz bocsánat, meg kell kérdeznem, hogyan... hogyan kell szólítanom: uraságod? gróf úr? vagy márki úr?...
– Szólítson csak „uram”-nak, és gyorsan mondja el, mit akar – felelte az ismeretlen, azzal a gőgös fölénnyel, amely nem tűr meg semmiféle vitát vagy bizalmaskodást.
– Csak azt akarom megtudakolni, uram, hogyan méltóztatott eltölteni az éjszakát, és hogy tovább is ebben a lakosztályban szándékozik-e maradni?
– Itt maradok.
– Ugyanis olyan dolog jött közbe, uram, amelyre egyáltalán nem számítottunk.
– Micsoda?
– Őfelsége XIV. Lajos király a mai napon érkezik városunkba, és itt tölt egy napot, vagy talán kettőt is.
Az ismeretlen arcán meglepődés látszott:
– Franciaország királya Blois-bajön?
– Már úton is van, uram.
– Egy okkal több rá, hogy itt maradjak – felelte az ismeretlen úr.
– Helyes, uram. De vajon az egész lakosztályra szüksége van uraságodnak?
– Nem értem. Miért laknám ma kisebb lakásban, mint tegnap?
– Azért, uram, mert, bocsássa meg nagyságod, hogy megmondom, mert tegnap, amikor ki tetszett választani a lakást, nem kellett megállapítanom semmiféle bért, mivel uraságod azt hihette volna, hogy az némi bizalmatlanság jele részemről... Ma ellenben...
Az idegen elpirult. Szegénynek tartják talán, és megsértik? – villant át agyán.
– Ma ellenben? – szólt kurtán. – Ma félti a pénzét?
– Uram, én tisztességes ember vagyok, hála Istennek. És bár egyszerű fogadósnak látszom, nemesi vér folyik ereimben: apám D'Ancre marsall tisztje és szolgája volt. Isten nyugosztalja szegényt!...
– Ezt egyáltalán nem vonom kétségbe, de tudni akarom, mégpedig azonnal, mire célozgat kérdéseivel!
– Istenem, ön sokkal okosabb, semhogy meg ne értené a dolgot: városunk kicsiny, az udvar egészen ellepi majd, minden ház roskadozni fog a rengeteg beszállásolt embertől, a lakásoknak tehát hihetetlen értékük lesz.
Az ismeretlen újra elpirult.
– Szabja meg a föltételeit, uram – mondta.
– Nagyon nehéz lesz ez, uram, mert én csak kis polgári hasznot akarok, és nem szeretnék sem udvariatlan, sem kapzsi lenni... a lakosztály viszont igen nagy ám, és uraságod egyedül van...
– Az az én dolgom.
– Ó, hogyne, hogyne. Nem is mondok fel uraságodnak...
Az idegennek fejébe tódult a vér. Olyan tekintetet vetett a szegény Cropole-re, D'Ancre marsall tisztjének leszármazottjára, hogy a fogadós menten a kandalló nevezetes kőlapja alá süllyed, ha véletlenül nem pénzkérdés forog szóban.
– Azt akarja, hogy elmenjek innen? Akkor mondja meg világosan, ki vele!
– Jaj, uram, nem jól értett engem. Nagyon kényes dolog ez; de vagy rosszul fejezem ki magam, vagy talán, minthogy uraságod idegen, mint a kiejtéséből megítélhetem...
Az idegen csakugyan az angolokra jellemző kiejtéssel beszélt; bármilyen jól beszél is franciául egy angol, van valami idegenszerűség abban, ahogy a francia szavakat mondja.
– Ismétlem, minthogy uraságod külföldi, talán nem érti meg egészen a kifejezéseimet. Azt akarom mondani, hogy a három szoba közül kettőről vagy egyről lemondhatna, akkor leszállítanám a bérét, és viszont saját lelkiismeretemet is megnyugtatnám. Mert igazán bántó dolog volna, ha őrülten fölemelném a szobák árát, amikor józan, becsületes bért is kérhetek értük.
– Mennyivel tartozom tegnap óta?
– Egy Lajos-arannyal, uram, ebben az étkezés és a ló gondozása is benne van.
– És a mai napra?
– Hiszen ez a bökkenő! A mai nap a király érkezésének napja! Ha itt száll meg az udvar, az egész napot fel lehet számítani. Ebből az következik, hogy három szoba, két arannyal számítva, hat aranyba kerül. Két arany úgyszólván semmi, uram, de hat arany, az már sok!
Az idegen, aki az imént elvörösödött, most hirtelen elsápadt.
Elszánt mozdulattal elővett zsebéből egy címerrel ékesített erszényt, és gondosan elrejtette tenyerében. Az erszény rendkívül sovány, lapos, lottyadt volt, ami nem kerülte el Cropole figyelmét.
Az ismeretlen úr kiürítette tenyerébe az erszényt. Három dupla Lajos-arany volt benne, vagyis éppen az a hat arany, amennyit a fogadós kért. Csakhogy a már esedékes egy arannyal együtt összesen hét aranyat követelt Cropole mester.
– Fennmarad még egy arany, ugye, fogadós uram?
– Úgy van, uram, de...
Az idegen úr most nadrágja zsebében kezdett kotorászni, s innen egy kis tárca, egy aranykulcs és némi ezüstpénz került napvilágra.
Ebből a pénzből még összeállította a hiányzó egy aranyat.
– Köszönöm, uram – szólt Cropole. – Most még csak azt szeretném tudni, vajon holnap is itt méltóztatik-e maradni ebben a lakosztályban? Ha maradni méltóztatik, akkor fenntartom uraságodnak, de ha nem, akkor odaígérem őfelsége embereinek, akik biztosan eljönnek majd ide.
– Igaza van – felelte az ismeretlen úr hosszas gondolkodás után.
– De minthogy, mint láthatta, nincs több pénzem, és minthogy mégis meg akarom tartani ezt a lakosztályt, el kell adnia, vagy meg kell tartania lakbér fejében ezt a gyémántot.
Cropole olyan hosszasan nézegette a gyémántot, hogy az ismeretlen újra megszólalt:
– Jobb szeretném, ha eladná, uram, mert megér háromszáz pisztolt. [17] Valamelyik zsidó – van-e zsidó Blois-ban? – megad érte kétszázat, de legalábbis százötvenet; mindenesetre fogadja el, akármennyit kap is érte, ha kitelik belőle a lakbér. Elmehet!
– Ó, uram – kiáltotta Cropole megszégyenülve attól, hogy az idegen hirtelen letorkolta, amikor oly előkelően és önzetlenül átadta a gyémántot, és annyi türelmet tanúsított az ő kellemetlenkedésével és gyanúsításaival szemben –, ó, uram, remélem, hogy Blois-ban nem olyan tolvajok az emberek, mint gondolja, és ha a gyémánt csakugyan annyit ér...
Az ismeretlen úr égszínkék szeme villámot szórt Cropole-re.
– Nem értek az ékszerhez, uram – folytatta halkan a fogadós.
– Annál inkább értenek hozzá az ékszerészek, kérdezze meg őket. Most pedig, azt hiszem, befejeztük számadásainkat, ugye, fogadós uram?
– Hogyne, uram, bár legmélyebb sajnálatomra, attól tartok, hogy megsértettem uraságodat.
– Szó sincs róla – jelentette ki az idegen úr fenséges méltósággal.
– Vagy mintha meg akartam volna zsarolni egy előkelő vendégemet... Mindenesetre vegye tekintetbe, uram, kényszerhelyzetemet.
– Fejezzük már be, és kérem, hagyjon magamra!
Cropole mélyen meghajolt, és eltávozott, olyan zavart arccal, amely derék szívet és őszinte megbánást árult el.
Az ismeretlen úr maga zárta be utána az ajtót, és amikor egyedül maradt, erszénye fenekéről elővett egy kicsiny selyemzacskót, amelyben eddig egyetlen kincsét, a gyémántot tartogatta. Kikutatta üres zsebeit is, tárcája irományai között is keresgélt, és meggyőződött róla, hogy semmije, de éppenséggel semmije se maradt.
Ekkor fenséges nyugalommal, és kétségbeesetten is, az égre emelte szemét, remegő kezével megtörölte nemes homlokán a gyöngyöző néhány csöpp verítéket, majd ugyancsak isteni fenséggel letekintett maga elé a földre.
A vihar elvonult a feje fölött; talán ezért imádkozott is szíve mélyén.
Visszament az ablakhoz, megint leült a helyére az erkélyen, és ott ült mozdulatlanul, némán, mint egy halott, míg csak alkonyodni nem kezdett, és az első fáklyák meg nem jelentek az utcán, hogy megadják a jelt az ablakok kivilágítására.

7
Parry

Mialatt az ismeretlen úr érdeklődéssel nézte a kivilágítást és figyelte a sokféle zajt, Cropole bement hozzá két szolgával, akik teríteni kezdtek.
Az idegen ügyet se vetett rájuk.
Cropole ekkor odament vendégéhez, és mélységes tisztelettel a fülébe súgta:
– Uram, a gyémántot megbecsültettem.
– Igazán? – mondta az ismeretlen. – Hát mit ér?
– Hát, uram, az orléans-i herceg ötvöse kétszáznyolcvan pisztolt ígért érte.
– Odaadta neki?
– Oda én, uram, de mindenesetre azzal a feltétellel, hogy ha uraságod mégis meg akarja tartani a gyémántot, újabb pénzforráshoz jutván, akkor visszavesszük...
– Szó sincs róla. Hiszen megmondtam, hogy adja el.
– Hát én ezt is tettem körülbelül, mert bár nem véglegesen adtam el, fölvettem érte a pénzt.
– Vonja le belőle a magáét – szólt az idegen.
– Levonom, uram, ha mindenáron követeli.
Szomorú mosoly futott át az idegen ajkán.
– Tegye ide a pénzt, erre a szekrénykére – mondta az ismeretlen, és a mellette lévő bútordarabra mutatva, elfordult.
Cropole meglehetősen nagy zacskót tett le, amelynek tartalmából már levonta a lakbért.
– Most pedig – mondta a fogadós – legyen szíves, uram, és ne utasítsa vissza a vacsorát... Az ebédet úgyse fogadta el... Ez nagyon lealázó A Medicikhez címzett szállóra nézve. Tessék nézni, uram, már tálalva is van, és merem mondani, nagyon étvágygerjesztőnek látszik ez a vacsora.
Az idegen egy pohár bort kért, letört egy darabka kenyeret, és a vacsora kedvéért sem hagyta ott az ablakot.
Nemsokára harsonák és trombiták hangja hallatszott; a távolból kiáltozás, zavaros zúgás, zümmögő moraj közeledett az alsóváros felől, és az első zaj, amelyet az idegen csakhamar meghallott, a közeledő lovak lépései voltak.
– A király! A király! – kiáltotta a tömeg.
– A király! – ismételte Cropole, otthagyva vendégét, hogy kielégíthesse kíváncsiságát.
A lépcsőn Cropole összeütközött feleségével, Pittrinóval és egy csomó szolgával meg kuktával.
A királyi kíséret lassan közeledett, s ezer meg ezer fáklya fénye világította meg, részint az utcákon, részint az ablakokból.
Egy csapat testőr és zárt sorokban vonuló nemesúr után Mazarin bíboros gyaloghintaja következett. Négy ló volt elébe fogva, mintha kocsi volna.
Mögötte a bíboros apródjai és emberei haladtak.
Utánuk az anyakirályné hintója következett; két ajtajában az udvarhölgyek álltak, és kétfelől nemesurak kísérték lóháton.
Most feltűnt a király, egy hosszú sörényű, gyönyörű angol paripán. Az ifjú uralkodó köszöntötte az ablakokból lelkesen éljenző tömeget, s apródjai fáklyájának fel-fellobbanó fénye rávillant nemes, bájos arcára.
A király mellett, de két lépéssel hátrább, Condé herceg, Dangeau úr [18] és vagy húsz más udvari ember haladt, őket pedig nyomon követték szolgáik poggyászaikkal.
Ez a felvonulás valóságos katonai rendben történt.
Csak néhány, többnyire öregebb udvari ember viselt útiruhát, a többiek csaknem valamennyien katonai ruhában voltak. Sokan nyakvértet és bivalybőr mellényt viseltek, mint IV. Henrik és XIII. Lajos idejében.
Mikor a király elhaladt, az ismeretlen, aki mélyen kihajolt A Medicikhez címzett fogadó erkélyéről, hogy jobban lásson, de arcát karjára fektette, hogy gondosan elrejtse, úgy érezte, hogy szívét hirtelen kimondhatatlan keserűség és féltékenység fogja el.
A trombiták zaja elkábította, a nép éljenzése megsüketítette; józan eszét egy pillanatra mintegy elragadta ez a tovahömpölygő fényözön, lárma és csillogás.
– Ő bezzeg király! – mormogta olyan gyötrődő kétségbeeséssel, hogy bizonyára eljutott az Úr zsámolyához.
Mialatt az idegen így elmerült komor álmodozásába, a menet, a lárma, a fényözön elhaladt, és az utca kanyarulatánál, az idegen lába alatt már nem is hallatszott más zaj, mint néhány szórványos, rekedt kiáltás:
– Éljen a király!
Azonkívül ott maradt a hat gyertya, amely a király tiszteletére égett, és amelyet A Medicikhez címzett fogadó lakói állítottak ki, nevezetesen: két gyertyát Cropole, egyet Pittrino és egyet-egyet minden kukta.
Cropole folyton ezt hajtogatta:
– Milyen derék fiatalember a király, és hogy hasonlít néhai nagyhírű apjára!
– Szépségben – szólt Pittrino.
– És milyen büszke a tekintete! – tette hozzá Cropole-né, aki előzőleg már a szomszédokkal és szomszédnékkel megtárgyalta a dolgot.
Mialatt Cropole személyes megfigyeléseivel toldotta meg ezeket az észrevételeket, nem vett észre egy gyalogszerrel közeledő öregembert, aki kis, írlandi lovát a kantárjánál fogva vezette, és mindenképpen igyekezett áttörni A Medicikhez címzett szálló előtt álló tömegen.
De ebben a pillanatban megszólalt az ablakban az idegen úr.
– Legyen szíves szabaddá tenni a bejáratot, fogadós uram, hogy be lehessen jönni a kapun.
Cropole visszafordult, és csak akkor pillantotta meg az öregembert, akinek aztán utat csinált.
Az ablak becsukódott.
Pittrino megmutatta az utat a jövevénynek, az pedig egy szót sem szólt, csak ment előre.
Az ismeretlen már a lépcsőn várta, tárt karokkal fogadta az öregembert, és szobájában székkel kínálta, de az öreg tiltakozott:
– Ó, milord, azt már nem! Hogy én leüljek milord jelenlétében? Soha, soha!
– Parry – kiáltotta a nemes –, kérve kérem, üljön le... Hiszen Angliából jön!... messzi útról! Bizony, nem való a maga korában, hogy ekkora utat kellett megtennie értem! Legalább pihenjen meg kissé...
– Mindenekelőtt választ kell adnom nagyméltóságodnak.
– Parry... könyörgök... ne mondj semmit... Mert ha jó hírt hoznál, nem így kezdted volna mondókádat. Kertelsz, tehát rossz hírt hoztál.
– Milord – felelte az öreg –, nem kell mindjárt kétségbeesnie. Remélem, nincs még minden elveszve. Erős akaratra, kitartásra, és főleg belenyugvásra van szükség.
– Parry – felelte a fiatalember –, ezer kelepcén és ezer veszélyen keresztül egyedül jöttem ide: hiszel-e az akaratomban? Tíz esztendőn át terveztem ezt az utazást, és nem mondtam le róla mások tanácsa és ezer akadály ellenére sem; hiszel-e a kitartásomban? Ma este eladtam apám utolsó gyémántját, mert már nem volt miből fizetnem a szállásomat, és a fogadós el akart kergetni...
Parry méltatlankodva csóválta fejét, amire a fiatalember meleg kézszorítással és barátságos mosolygással felelt.
– Még van kétszázhetvennégy tallérom, és gazdagnak érzem magam. Nem esem kétségbe, Parry. Hiszel-e tehát abban, hogy megnyugodtam?
Az aggastyán az ég felé tárta két reszkető karját.
– Nézd, ne titkolj el előttem semmit – mondta az idegen. – Mi történt?
– Rövid leszek, milord. De az Isten szerelmére, ne remegjen úgy!
– A türelmetlenségtől remegek, Parry. Hát mondd már, mit válaszolt a tábornok?
– A tábornok először is nem akart fogadni.
– Alighanem kémnek tartott.
– Úgy van, milord, de aztán írtam neki egy levelet.
– És aztán?
– A levelet megkapta, elolvasta.
– Az a levél bizonyára az én helyzetemet és kívánságomat fejezte ki?
– Úgy van, milord – felelte Parry szomorú mosolygással. – Hűségesen ecsetelte milord gondolatait.
– Hát aztán, Parry?
– Azután a tábornok visszaküldte a levelet egy szárnysegéddel, és megüzente, hogy ha még másnap is az ő parancsnokságának területén leszek, akkor elfogat.
– Elfogat! – mormogta az ifjú. – Téged, leghívebb szolgámat!
– Úgy van, milord.
– Te a Parry nevet írtad alá a leveledben?
– Természetesen, milord. A szárnysegéd pedig ismert engem még a Saint James-palotából – tette hozzá az öregember nagyot sóhajtva –, a Whitehallból.
Az ifjú komoran álmodozva lehajtotta a fejét.
– No lám, ezt tette az emberei előtt! – mondta, s iparkodott más magyarázatot találni. – És suba alatt mit tett? Szemtől szemben hogyan viselkedett veled? Felelj!
– Sajnos, milord, elküldött hozzám négy lovagot, akik azt a lovat hozták magukkal, amelyen az imént megérkeztem. A lovagok elvezettek a kis Tenby kikötőjébe, inkább bedobtak, mint beszállítottak egy halászhajóba, amely akkor indult el Bretagne-ba, és most itt vagyok.
– Ó – sóhajtott az ifjú, aki ideges kezével görcsösen markolta keblét, ahonnan már-már feltört a zokogás. – Ennyi az egész mondanivalód, Parry?
– Ennyi az egész, milord.
Parrynak e rövid válaszát hosszú csend követte; nem hallatszott egyéb, csak a padló reccsenése az ifjú ideges lépései alatt.
Az öregember szerette volna a beszédet más irányba terelni.
– Milord – kérdezte –, miféle nagy felvonulás volt itt érkezésem előtt? Miféle emberek kiáltozták: „Éljen a király!”? Miféle királyról van szó, és miért van itt ez a nagy kivilágítás?
– Ejha, Parry, még ezt se tudod? – szólt gúnyosan a fiatalember. – Franciaország királya meglátogatja az ő derék Blois városát. A harsonák mind neki szólnak, őt ünnepli a sok aranyos lepel, és minden nemesúr érte rántja ki a kardját. Előtte halad az édesanyja aranyosezüstös hintóban! Boldog anya! Minisztere milliót millióra halmoz, és gazdag menyasszonyt szerzett a fiának. A nép tehát ujjong, szereti királyát, és egyre azt kiáltozza: „Éljen a király! Éljen a király!”
– Jó, jó, milord – jegyezte meg Parry, akit a beszédnek ez a fordulata még jobban nyugtalanított, mint az előbbi beszélgetés.
– Jól tudod, hogy miközben ez történik XIV. Lajos király tiszteletére, az én anyámnak, az én húgomnak nincs egy árva fillérje, nincs betevő falatja; tudod te is, hogy két hét múlva, mikor majd egész Európa megtudja, amit most elmondtál nekem, milyen nyomorult bitang ember lesz belőlem!... Parry... Volt-e már rá eset, hogy ilyen rangú férfi, mint én...
– Milord, az Isten szerelmére!
– Igazad van, Parry, gyávaság volna... És ha én nem cselekszem magamért semmit, mit tegyen értem Isten? Nem, nem, van két erős karom, Parry, van kardom is...
Egyik kezével a másik karjára csapott, és a falról levette kardját.
– Mit akar tenni, milord?
– Azt, Parry, amit mindenki más megtett az én családomban: anyám könyöradományokból él, a húgom koldul az anyám számára, valahol az öcséim is kéregetnek számukra, ami pedig engem illet, a legidősebb fiút, magam is hasonlóképpen fogok cselekedni: elmegyek alamizsnáért könyörögni!
E szavak után, amelyeket ideges és rettenetes nevetéssel szakított meg, felkötötte kardját, föltette kalapját, vállára vetette fekete köpenyét, amit egész útja alatt viselt, és megszorította az aggodalmasan figyelő öregember kezét:
– Kedves jó Parrym, fűttess be, egyél, igyál, aludj, légy boldog. Legyünk vidámak, egyetlen hűséges barátom: gazdagok vagyunk, mint a királyok!
Öklével rácsapott a pénzeszacskóra, amely nagy zuhanással a földre esett, fölkacagott azzal a gyászos nevetéssel, amely annyira megrémítette Parryt, és mialatt az egész ház kiabált, énekelt és készült a vendégek fogadására és elszállásolására, akiket inasaik bejelentettek, az ismeretlen ifjú a nagytermen keresztül lesurrant az utcára, s az öregember, aki az ablakból nézett utána, egy perc múlva elvesztette szem elől.

8
Milyen volt XIV. Lajos őfelsége huszonkét éves korában?

Láthattuk az iménti leírásból, amelyben iparkodtunk méltóképpen ecsetelni, hogy XIV. Lajos király bevonulása Blois városába mily fénnyel és hűhóval ment végbe; az ifjú felség megelégedettnek is látszott fogadtatásával.
Amint a király odaért a rendi gyűlés kastélyának kapujához, megpillantotta Gaston orléans-i herceget testőrei és nemesei kíséretében. A herceg eléggé fenséges kifejezésű arca az ünnepi alkalommal még ragyogóbb és méltóságosabb volt.
Madame pedig legpompásabb ruhájában várta az erkélyen unokaöccse megérkezését. A máskor oly elhagyatott és komor, ódon kastély ablakai most fényárban úsztak és szép hölgyekkel ékeskedtek.
Az ifjú király dobpergés, harsonaszó és üdvrivalgás közepette lépte át annak a háznak a küszöbét, amelyben III. Henrik hetvenkét évvel ezelőtt a gyilkosság és árulás eszközéhez folyamodott, hogy megtarthassa fején és családja számára a koronát, amely már-már lecsúszott homlokáról, hogy más család fejére szálljon.
Az emberek előbb kellőképpen megbámulták a gyönyörű ifjú királyt, de azután minden szem Franciaország másik királya felé fordult, aki azonban egész más módon volt királya az országnak, és oly öreg, sápadt és görnyedt volt, és Mazarin bíborosnak hívták.
XIV. Lajos királyt elhalmozta a természet mindazzal a tulajdonsággal, amelyek a tökéletes nemesurat jellemzik; ragyogó szeme szelíden, tiszta azúrkéken fénylett; de még a legügyesebb arcismerő és lélekben olvasó se tudta volna kielemezni tekintetéből, ha alattvaló egyáltalán állhatta volna a király tekintetét, mondom, a legügyesebb arcismerő se tudta volna felfedni, hogy mi rejtőzik szelíd lelke mélyén. Mert a király szeme hasonlított a végtelen kék levegőéghez vagy a Földközi-tenger ugyancsak fenséges, de rémítőbb kékjéhez, szép nyári napokon, amit a hajó hasít át, ehhez a hatalmas tükörhöz, amely hol az ég csillagait, hol villámát veri vissza.
A király alacsony termetű volt, alig öt láb két hüvelyk magas; de ifjúsága ellensúlyozta ezt a testi hibáját, amelyért különben is kárpótoltak hallatlanul előkelő mozdulatai és tornászástól ügyes, gyakorlott testének rugalmassága.
Bizony király volt már minden ízében, pedig nem kis dolog királynak lenni ebben a hagyományt és tekintélyt tisztelő korban; ám Lajost ritkán és eléggé szegényes pompában mutatták meg a népnek, azonkívül mindig együtt látták édesanyjával, aki magas termetű nő volt, és Mazarinnal, aki szintén délceg férfiú volt, ezért aztán némelyek nem tartották eléggé királyinak Lajost, és így szóltak:
„A király nem olyan nagy, mint a bíboros.”
De akármit is mondtak a király külsejéről – különösen Párizsban –, annyi bizonyos, hogy az ifjú királyt Blois népe úgy fogadta, mint valami fiatal istent, nagynénje és nagybátyja, Monsieur és Madame, a kastély népe pedig majdnem úgy, mint egy királyt.
És mégis, meg kell mondanunk, amikor észrevette, hogy a fogadóteremben egészen egyforma karosszékek várnak rá, a királyra, anyjára, a bíborosra, nagynénjére és nagybátyjára s a félkörben való elhelyezéssel hiába is iparkodtak leplezni a hibát: XIV. Lajos elpirult haragjában, és körülnézett, hogy leolvassa a jelenlevők arcáról, vajon készakarva történt-e ez a megalázása. De minthogy sem a bíboros mozdulatlan arcán, sem anyjáén, sem a többi jelenlevőén nem vett észre semmi gyanúsat, megnyugodott, és helyet foglalt, gondosan ügyelve rá, hogy ő üljön le elsőnek.
A nemesurakat és hölgyeket bemutatták őfelségeiknek és a bíborosnak.
A királynak feltűnt, hogy sem ő, sem anyja nem nagyon ismeri a bemutatott személyek nevét, a bíboros viszont csodálatos memóriával és figyelmességgel mindenkitől kérdezett valamit birtokáról, valamelyik őséről vagy gyermekeiről, akiket olykor meg is nevezett.
Ezzel valósággal elbűvölte a derék vidéki kisnemeseket, és megerősítette őket hitükben, hogy csak ez az igazi király, aki mindenkit ismer, mint ahogy a napnak sem lehet vetélytársa, minthogy csupán ő világítja be és melegíti az egész földet.
A király már régóta tanulmányozta a jelenlevők arcát, anélkül, hogy bárki sejtette volna, és most folytatta a tanulmányozást: figyelmesen megnézte az arcukat, hogy valamit kiolvashasson vonásaikból, amelyeket eleinte mindennapian közönségesnek; kifejezéstelennek tartott.
Nemsokára könnyű vacsorát szolgáltak fel. A király, bár nem merte szóvá tenni házigazda nagybátyja előtt, már nagyon várta, hogy ehessék valamit. És ezúttal méltóképpen látták el, ha nem is rangjának, de étvágyának megfelelően.
A bíboros épp csak hogy megízlelte az aranycsészében párolgó levest. A teljhatalmú miniszter, aki az anyakirályné kezéből kivette a kormányzást, a király kezéből az uralkodást, a természettől nem tudott magának jó gyomrot kicsikarni.
Ausztriai Anna, aki már akkor gyomorrákban szenvedett, amely hat vagy hét évvel utóbb megölte, alig evett többet, mint a bíboros.
Ami Monsieur-t illeti, a herceg még most sem tudott magához térni a nagy esemény miatt, amely felzavarta vidéki életét, és egyáltalában hozzá sem nyúlt semmihez.
Csak Madame tartott őfelségével, mint igazi lotharingiai nő; és XIV. Lajos, aki nélküle kénytelen lett volna egyedül enni, nagy hálát érzett iránta, de udvarmestere, Saint-Rémy úr iránt is, aki valósággal remekelt.
Az étkezés befejezésével, Mazarinnak egy intésére a király felállt, és nagynénje felkérésére körbejárta a meghívottak sorait.
A hölgyek ekkor megfigyelték – mivel a hölgyek rendszerint jó megfigyelők, Blois-ban éppúgy, mint Párizsban –, hogy XIV. Lajos szívesen és merészen nézi a nőket, amiből arra következtettek, hogy valamikor nagy értője lesz a női bájaknak. A férfiak viszont azt figyelték meg a királyon, hogy büszke és kevély; ha valaki sokáig vagy merően nézte, arra olyan tekintetet vetett, hogy kénytelen volt lesütni pilláját: ez már a jövendőbeli uralkodóra vallott.
XIV. Lajos alig végzett még a cercle egyharmad részével, amikor fülét megütötte egy név, amelyet a bíboros említett, Monsieur-vel beszélgetve.
Mazarin egy női nevet emlegetett.
Alighogy XIV. Lajos meghallotta ezt a nevet, többé se látott, se hallott, nem törődött a rá várakozó vendégek körével, csak azzal, hogy minél előbb végére érjen.
Monsieur, mint jó szimatú udvari ember, a bíborosnál unokahúgai felől érdeklődött. Ugyanis öt-hat évvel előbb Mazarinnak három unokahúga érkezett meg Olaszországból, mégpedig: Hortense, Olympe és Marie de Mancini.
Monsieur tehát élénken érdeklődött a bíboros unokahúgainak egészsége felől. Sajnálatát fejezte ki, hogy nem láthatja őket vendégül ugyanakkor, amikor nagybátyjukat; bizonyára megnőttek és megszépültek azóta, amióta Monsieur először látta őket.
A királynak mindenekelőtt az tűnt fel, hogy a két beszélgető ember hangja közt mily ellentét van. Monsieur hangja nyugodt és természetes volt, mialatt beszélt, de Mazariné másfél hanggal magasabbra ugrott, és természetes hangjánál sokkal élesebben válaszolgatott.
Az ember azt hihette volna, azt akarja, hogy hangját felfogja a terem másik végében egy bizonyos fül, amely meglehetősen eltávolodott.
– Fenség – szólt a bíboros –, a Mancini kisasszonyok neveltetése még nincs befejezve, vannak még teljesítendő feladataik, el kell sajátítaniuk a társadalmi helyzetüknek megfelelő viselkedést. Egy ifjú és tündöklő udvar nem jó talaj erre, mert nagyon is sok szórakozást nyújt.
Lajos „az ifjú és tündöklő udvar” hallatán szomorúan elmosolyodott. Igaz, az udvartartása fiatal volt, de a bíboros fösvénysége gondoskodott róla, hogy ne legyen túlságosan tündöklő.
– De remélem, eminenciádnak nincs szándékában, hogy kolostorba küldje őket, vagy egyszerű polgárasszonyokat neveljen belőlük.
– Szó sincs róla – felelte a bíboros, ezúttal kissé túlozva olaszos hangsúlyát, amitől lágy, behízelgő hangja éles és szaggatott lett –, szó sincs róla. Éppen hogy férjhez akarom adni őket, lehetőségeimhez képest mennél jobban.
– Kérőkben nem lesz hiány, bíboros uram – vágta rá Monsieur olyan kedélyes hangon, mint ahogy egyik kereskedő szokott a másiknak gratulálni.
– Remélem is, fenség – szólt Mazarin –, mert a jó Isten kedvességgel, eszességgel és szépséggel ruházta fel őket.
Ezalatt XIV. Lajos – mint említettük – a hercegasszony oldalán folytatta a bemutatkozások fogadását.
– Arnoux kisasszony – mondta éppen Madame, és bemutatott egy huszonkét éves, tagbaszakadt szőke lányt, aki olyan volt, mint valami ünneplő ruhában levő parasztlány –, a zenetanárnőm leánya.
A király elmosolyodott. Madame egyetlen tiszta hangot se tudott lejátszani se spinéten, se violán.
– Aure de Montalais kisasszony – folytatta a bemutatást Madame –, igen előkelő leány és kitűnő udvarhölgyem.
Ezúttal nem a király mosolygott, hanem a fiatal lány, akit bemutattak, mert életében most hallott először ilyen elismerő szót a hercegasszonytól, aki máskor mindig csak gáncsolni szokta.
És régi ismerősünk, Montalais kisasszony, mélyen bókolt őfelsége előtt, ami nemcsak illendőségből történt, hanem azért is, hogy elrejtse nevető szája mosolyát a király előtt, aki a mosolygást okvetlenül félremagyarázná.
Ebben a pillanatban történt, hogy az a név ütötte meg a király fülét, amelynek hallatára megremegett.
– És a harmadikat hogy hívják? – kérdezte Monsieur.
– Marie-nak, fenség – felelte a bíboros.
Ennek a névnek kétségkívül volt valami bűvös ereje, mert, mint már mondtuk, a király megremegett, és a hercegnét a terem közepe felé vonta, mintha valami bizalmas kérdeznivalója volna, a valóságban azonban közelebb akart kerülni a bíboroshoz:
– Asszonynéném – mondta Lajos halkan, mosolyogva –, a földrajztanárom nem mondta, hogy Blois városa ilyen végtelenül messze esik Párizstól.
– Hogy érti ezt felséged? – kérdezte Madame.
– Úgy látom, sok év kell hozzá, hogy a divat áthidalja ezt a távolságot. Tessék csak megnézni ezeket a kisasszonyokat!
– Ismerem őket. Mi van velük?
– Vannak közöttük nagyon csinosak.
– Halkabban, felség, mert ha meghallják, megbolondulnak a boldogságtól!
– Várjon, várjon, asszonynéném – szólt a király mosolyogva –, mert mondatom második fele enyhíteni fogja az első részét. Tehát, asszonynéném, némelyik ifjú hölgy öregnek látszik, mások pedig egyenesen csúfak az ódivatú ruhák következtében.
– De felség, hiszen Blois csak öt napi távolságra van Párizstól.
– Ejnye – mondta a király –, akkor hát minden napra két évi késedelem esik.
– Igazán? Gondolja? Én bizony nem vettem még eddig észre az idevaló divatban semmi elmaradottságot.
– Nézze, asszonynéném – folytatta XIV. Lajos, aki egyre közeledett Mazarinhoz, mintha a kellő távolságot keresné, ahonnan a hölgyeket szemlélje –, látja a sok ócska cicoma és tarkabarka hajék között ott azt az egyszerű fehér ruhát? Nem ismerem az ifjú hölgyet, de föltehetően anyám egyik udvarhölgye. Nézze, milyen egyszerű a megjelenése, és milyen bájos minden mozdulata. Végre egy igazi nő, a többi mind csak felöltöztetett bábu!
– Kedves öcsém – válaszolt Madame –, hadd mondjam a szemébe, hogy ezúttal cserbenhagyta a jóstehetsége, mert az a hölgy, akit annyira dicsér, nem párizsi, hanem blois-i.
– Ugyan, ne tréfáljon, asszonynéném! – kételkedett a király.
– Jöjjön csak közelebb, Louise – mondta Madame.
A leányka, akit mi már ismerünk, félénken, pirulva közeledett, és csaknem meggörnyedt az ifjú király tekintete alatt.
– Louise-Francoise de La Baume Le Blanc kisasszony, La Valliére márkiné leánya – mondta szertartásosan a hercegasszony a királynak.
A fiatal leány, bár a király jelenléte megfélemlítette, mégis olyan bájosan hajolt meg, hogy láttára a király néhány szót elveszített a bíboros és Monsieur beszélgetéséből.
– Mostohalánya Saint-Rémy úrnak, az udvarmesteremnek – folytatta Madame –, annak a Saint-Rémynek, aki felügyelt a pompás szarvasgombás párolt hús készítésénél, ami úgy ízlett felségednek.
Ez a bemutatás aztán lerontott mindenféle báj, szépség és ifjúság keltette illúziót. A király elmosolyodott. Akár tréfából mondta e szavakat Madame, akár együgyűségében, annyi bizonyos, hogy könyörtelenül megölte mindazt, amit Lajos az imént bájosnak és poétikusnak talált a fiatal leányban.
La Valliére kisasszony a hercegasszony szemében, és most már a királyéban is, csak egy olyan ember mostohalánya volt, akinek kiváló tehetsége van a szarvasgombás pulykapecsenye elkészítéséhez.
De már a királyok így vannak alkotva. Az istenek is ilyenek voltak az Olümposzon. Diana és Venus bizonyára sok rosszat mondtak a szépséges Alkménéről [19] és a szegény Iórót, [20] a nektár és az ambrózia közt földi nők szépségéről beszélgetve Jupiter asztalánál.
Louise szerencsére olyan mélyen hajolt meg, hogy nem hallhatta Madame szavait, és nem láthatta a király mosolygását. Mert annyi bizonyos, hogy ha a szegény galambszívű gyermek – akinek valamennyi ifjú hölgy közül egyedül volt olyan jó ízlése, hogy fehér ruhába öltözött – meghallja Madame kegyetlen szavait, vagy meglátja a király hideg, önző mosolyát, menten szörnyethalt volna.
És még Montalais kisasszony, az örökké jókedvű leány se merte volna életre kelteni pajtását, mert a nevetségesség mindent megöl, még a szépséget is!
De szerencsére, mint mondtuk, Louise füle zúgott, és tekintete fátyolos volt az izgalomtól, nem látott, nem hallott, a király pedig, akinek figyelmét lekötötte a bíboros és Monsieur beszélgetése, iparkodott minél közelebb kerülni hozzájuk.
Épp akkor ért oda, amikor Mazarin így szólt:
– Marie most testvéreivel együtt útban van Brouage felé. Parancsom szerint a Loire túlsó partján haladnak, ugyanolyan irányban, mint ahogy mi jöttünk, és ha nem tévedek, parancsom szerint holnap érkeznek Blois-val egy vonalba.
Ezeket a szavakat pontosan azon a kiszámított, kimért, magabiztos hangon, szándékkal és hangsúllyal mondta, amelyek signor Giulio Mazarinót a világ első komédiásává tették.
Szavai következésképp egyenesen XIV. Lajos szívét érték, és a bíboros, amikor a király lépéseinek neszére visszafordult, tanítványának, a királynak arcán beszédes pirosságot látott, ami mindent elárult Mazarin előtt. De hát mi volt ennek a titoknak a kitalálása oly embernek, aki a fortélyos eszével húsz év óta orránál fogva vezette az egész európai diplomáciát? [21]
Ahogy szavait meghallotta, az ifjú királyt mintha mérgezett nyíllal szíven lőtték volna. Nem találta helyét, tétova, fénytelen, révedező tekintettel nézett körül a társaságon. Szeme örökösen az anyakirályné tekintetét kereste, aki vidáman csevegett sógorasszonyával, de különben Mazarin pillantása is maradásra intette, ezért az anyakirályné úgy tett, mintha nem értené meg fia könyörgő tekintetét.
Ettől a pillanattól fogva mindenféle zene, virág, fény, szépség utálatos és elviselhetetlen lett XIV. Lajos szemében. Egyre-másra az ajkát harapdálta; izgett-mozgott, mint a jól nevelt gyermek, aki nem mer ásítani, de minden módon jelzi, hogy unja magát, és mivel nem akart újból könyörögni anyjának és miniszterének, csak nézett elkeseredve az ajtó felé, amely a szabadságot jelentette számára.
Az ajtó keretében, háttal az ajtófélfának támaszkodva, magas alak állott, s a király szeme rajta akadt meg: büszke, barna arcán, sasorrán, kemény nézésű, de csillogó szemén, hosszú, szürkés haján, fekete bajuszán, egyszóval a vérbeli, daliás katonán, akinek nyakvértje tükörként fénylett, minden fénysugarat összegyűjtött és viszszavert. A tiszt piros tollat viselt szürke kalapja mellett, annak jeléül, hogy nem a maga mulatságára van jelen, hanem szolgálatban van. Ha a saját kedve szerint cselekedhetett volna, ha udvaronc, nem pedig katona, kalapját a kezében tartja.
De szolgálatban volt, rendes feladatát végezte; ezt az is bizonyította, hogy összefont karral, feltűnő közömbösséggel és hallatlan szenvtelenséggel figyelte az ünnepség gyönyörűségeit és unalmát.
Úgy látszott, hogy filozófus létére, mert minden öreg katona filozófus, ezerszer jobban megérti az unalmat, mint a gyönyörűséget; az unalmat elviselte, tehát le tudott mondani a gyönyörűségről is.
Hátával tehát nekitámaszkodott, mint mondtuk, a faragott, domborműves ajtófélfának, és egyszer csak pillantása véletlenül találkozott a király szomorú és fáradt tekintetével.
Úgy látszott, nem először történik, hogy a tiszt szeme találkozik XIV. Lajos pillantásával, és hogy kitalálja, mi rejlik a király pillantása mélyén, mert ahogy figyelte a király arcát, és arcából olvasott szívében, kiolvasta mindazt az unalmat, amely a királyt gyötörte, tétova vágyát, hogy menni szeretne, és úgy érezte, hogy szolgálatot kell tennie királyának, ha nem kéri is rá; szolgálatot kell tennie mintegy a király akarata ellenére; végül is nagy merészen, és oly hangon, mintha lovasságot vezetne a csatába, elkiáltotta magát harsány, messzire hangzó hangon:
– A királyi díszőrség!
E szavak hallatára, amelyek mennydörgésként harsogták túl a zenét, az éneket, a séták és a beszélgetések moraját, a bíboros és a királyné meglepetten pillantottak őfelségére.
XIV. Lajos felállt karosszékéből, és elindult az ajtó felé, sápadtan, de elszántan, erőt merítve abból, hogy ráeszmélt: a testőrtíszt megsejtette titkos gondolatát, és ez indította a parancs kiadására.
– Távozik, fiam? – kérdezte a királyné; Mazarin csak tekintetével kérdezte a királyt, s tekintete szelídnek látszott volna, ha nem lett volna olyan átható.
– Távozom, asszonyom – felelte a király –, kissé fáradt vagyok, és különben is írni kívánok még ma este.
A miniszter ajka körül mosoly játszadozott, és egyetlen fejbólintással mintegy engedélyt adott a királynak a távozásra.
Monsieur és Madame sietve adták ki parancsaikat a jelentkező tiszteknek.
A király mindenfelé köszönt, végigment a termen egészen az ajtóig.
Az ajtóban húsz testőr állt sorfalat őfelségének.
A sorfal végén ott állt a testőrtiszt, kivont karddal, mozdulatlan arccal.
A király elhaladt a testőrök közt, és mindenki lábujjhegyre állt, hogy még egyszer láthassa XIV. Lajost.
Tíz testőr utat nyitott a tömegben, amely az előcsarnokokat és lépcsőket ellepte.
A többi tíz testőr a királyt és Monsieur-t fogta körül, aki mindenáron el akarta kísérni őfelségét.
A szolgálatos katonák követték őket.
A kis csapat elkísérte a királyt a kijelölt lakosztályáig. Ez pedig ugyanaz a lakosztály volt, amelyben annak idején, a rendi gyűlés alatt [22] III. Henrik lakott.
Monsieur parancsokat osztogatott. A testőrök, tisztjük vezetésével, beléptek egy kis átjáró folyosóra, amely a kastély két szárnyát kötötte össze egymással.
Az átjáró tulajdonképpen egy kis négyszögű, és még nappal is sötét előszoba volt.
Monsieur megállította XIV. Lajost:
– Most azon a helyen megy keresztül felséged – mondta –, ahol annak idején Guise herceg az első tőrdöfést kapta.
A király, aki teljesen járatlan volt a történelemben, tudott ugyan az esetről, de a helyét és a részleteit nem ismerte.
– Ó! – mondta, összeborzadt és megállt.
Megállt mindenki, előtte és mögötte egyaránt.
– Guise herceg – folytatta Gaston – körülbelül ott állott, ahol most én vagyok, és abban az irányban ment, mint most felséged. Loignes úr ott lehetett, ahol most felséged testőrhadnagya áll. Sainte-Maline úr és őfelsége rendes kísérői mögötte és körülötte álltak. Itt érte a döfés.
A király testőrhadnagya felé fordult, és észrevette, hogy annak merész és harcias arca elborul.
– Igen, hátulról – mormogta a hadnagy megvető kézlegyintéssel.
És már indult volna, mintha rosszul érezné magát ezen a helyen, ahol otthonos az árulás.
A királyt azonban láthatólag fűtötte a tudásvágy, és érdeklődve nézett körül a gyászos emlékű helyiségben.
Gaston megértette unokaöccse kívánságát.
– Nézze, felség – mondta Gaston, miközben Saint-Rémy kezéből kivett egy lobogó fáklyát –, itt esett össze Guise. Itt állt az az ágy, amelynek függönyét letépte, mikor belekapaszkodott.
– Miért van itt ez a mélyedésféle a padlón? – kérdezte Lajos.
– Mert ott folyt végig a vére – felelte Monsieur. – A vér mélyen behatolt a tölgyfa padlóba, és csak úgy tudták eltüntetni onnan, hogy kifaragtak belőle egy darabot; de minden fáradozás ellenére, még most is látszik valami kis vöröses folt a padlón -jegyezte meg a herceg, és a helyet megvilágította fáklyájával.
XIV. Lajos fölemelte fejét. Talán arra a vérfoltra gondolt, amelyet egyszer a Louvre-ban mutattak neki: ez is olyan volt, mint a blois-i, nem lehetett eltüntetni, és ezt a foltot az ő királyi apja ejtette Concini vérével. [23]
– Menjünk! – szólt a király.
A csapat nyomban útnak eredt, mert – nyilván a felindulástól – oly parancsoló lett a király hangja, amilyenhez környezete nem volt hozzászokva. Megérkezvén a király lakosztályához, amelyhez nemcsak az a kis folyosó vitt, amelyen az imént végigmentünk, hanem egy nagy lépcső is, amely az udvarba vezetett le, Gaston ismét megszólalt:
– Fogadja felséged szívesen ezt a lakosztályt, bármilyen méltatlan is rá, hogy felséged hajlékául szolgáljon.
– Kedves bátyám -felelte az ifjú király –, hálás köszönetet mondok a szíves vendéglátásért.
Gaston köszöntötte unokaöccsét, az megölelte őt, és Monsieur eltávozott.
A királyt kísérő húsz testőr közül tíz visszakísérte a fogadóteremig, amely a király eltávozása ellenére sem ürült ki.
A többi testőrt őrnek állította fel a tiszt, de ötpercenként maga is végigkutatott minden szobát a maga éles és átható tekintetével; az ilyen tekintetet nem annyira a megszokás teszi, inkább a lángelme sajátsága.
Majd amikor már mindenki a helyén volt, a tiszt főhadiszállásul az előszobát választotta, ahol talált is egy nagy karosszéket, egy lámpát, bort, vizet és száraz kenyeret.
A lámpát meggyújtotta, kiivott egy fél pohár bort, ajka sokatmondó mosolyra nyílt; beleült a nagy karosszékbe, és aludni készült.