Sajtószabadság és médiajog

a 21. század elején 2.

Szerkesztette

Koltay András – Török Bernát

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Vajda Krisztina

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: Horváth Krisztina

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

ISBN 978 963 295 515 5

Termékkód: YEB1609

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

és a Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont

Médiatudományi Kutatócsoportja

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerkesztette:

Koltay András

Török Bernát

Szerzők:

Andrássy György

Bartóki-Gönczy Balázs

Christián László

Géczi Kinga

Gellén Klára

Hulkó Gábor

Klein Tamás

Koltay András

Mayer Annamária

Nádori Péter

Nyakas Levente

Smuk Péter

Szikora Tamás

Tóth J. Zoltán

Török Bernát

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

© Andrássy György, Bartóki-Gönczy Balázs, Christián László, Géczi Kinga, Gellén Klára, Hulkó Gábor, Klein Tamás, Koltay András, Mayer Annamária, Nádori Péter, Nyakas Levente, Smuk Péter, Szikora Tamás, Tóth J. Zoltán, Török Bernát, Budapest, 2016

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2016

Bevezető

A Médiatudományi Kutatócsoport 2012 júliusában jött létre a Magyar Tudományos Akadémia és a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság együttműködése nyomán. Az MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpontja keretében megalakuló csoport azt tűzte ki célul, hogy a szólás- és sajtószabadság mindig időszerű, Magyarországon is aktuális szakmai vitáihoz a médiatudomány, és különösen a médiajog egyes kérdéseinek részletes elemzésével járul hozzá.

A kutatócsoport 2013-ban kezdte meg „Az európai médiajogi gondolkodás alapjai, különös tekintettel a szólásszabadság egyes kérdéseire” című kutatási programját. A kutatási program több, elkülönülő jogterületen zajló kutatást fog össze. Ez a sokszínű megközelítés azt kísérli meg körüljárni, hogy miben állnak az európai médiajogi gondolkodás alapjai, a felmerülő kérdésekkel kapcsolatban milyen megoldási modellek azonosíthatók, mi az európai szabályozások valamennyi országban azonosítható „közös minimuma”, illetve létezik-e „legjobb gyakorlat” ezekben a kérdésekben, és ha igen, mi tekinthető annak? Az európai megközelítések azonosításán túl természetesen fontos lehet az Egyesült Államok, illetve esetleg más, európai nézőpontból is releváns jogrendszerek (pl. Kanada, Ausztrália stb.), valamint a különböző jogrendszerek egymásra hatásának vizsgálata is. Fontos kiemelni azt is, hogy az „európai jogi gondolkodás” alatt nem elsősorban az Európai Unió jogrendjének vizsgálatát, hanem a közös európai jogi hagyomány egyes elemeit, részterületeit értjük.

A kutatási programba magyar kutatók mellett külföldi szerzők, kutatók is bekapcsolódtak. A program eredményeit a kutatócsoport külön – magyar és angol nyelvű – kiadványokban jelenteti meg. Jelen kötet már a sokadik a sorban (l. többek között: Sajtószabadság és médiajog a 21. század elején [1. kötet, 2014], A személyiség és a média a polgári és a büntetőjogban [2014], Media Freedom and Regulation in the New Media World [2014], Comparative Perspectives on the Fundamental Freedom of Expression [2015]).

Ez a kötet tehát folytatása a hasonló címmel megjelent 2014-es elődjének, ahhoz hasonlóan terjedelmét tekintve is vaskos, szerzőgárdájában sokszínű, tematikájában szerteágazó. A szerkesztők szándéka ezúttal is az volt, hogy a tanulmányok e gyűjteménye ezzel a sokféleséggel járuljon hozzá a közös európai vitáinkhoz, amelyeket a médiaszabályozás és a szólásszabadság kérdései felől folytatunk. A tanulmányok egy-egy probléma pillanatképét rögzítik, amely talán néhány év múlva, a szabályozás és a gyakorlat folyamatos formálódása miatt már nem lesz egészen éles, de a cikkekben szereplő fontos elméleti alapvetések és mélyreható elemzések meggyőződésünk szerint hosszabb távon is útmutatóul szolgálhatnak egy-egy kérdésben.

A szólásszabadság és a médiaszabályozás vitái jellegüknél fogva talán nem is lezárhatók, fundamentumainak hosszú távon érvényes azonosítása is időigényes és fáradságos feladat. Ne feledjük el, hogy a magyar történelemben még soha nem volt olyan hosszú és békés időszak, amikor a sajtószabadságról szabadon lehetett gondolkodni és írni, mint az 1989-es rendszerváltozás óta eltelt negyedszázad; de összességében, történelmi távlatban ez mégis csak rövid idő, ami nem elegendő arra, hogy a jogi kultúra évszázados lemaradást dolgozzon le, ráadásul egy olyan korban, amikor a médiavilág korábbi alapvetései is rendkívüli gyorsasággal kérdőjeleződnek meg, illetve változnak. Ebben az időben számos tekintetben előreléptünk az alkotmányos sajtószabadság alapjainak és részleteinek kidolgozása terén, de bőven maradt még megvitatni és kiérlelni való. Ez a kötet egy apró hozzájárulás kíván lenni mindehhez, ezért ajánljuk olvasásra és szakmai megvitatásra a benne foglalt tanulmányokat.

Budapest, 2015. szeptember

A szerkesztők

I. rész

A sajtószabadság jogának alapvető kérdései és alkotmányos vonatkozásai

Andrássy György*

Gondolatszabadság, szólásszabadság, nyelvszabadság

*  Egyetemi tanár, Pécsi Tudományegyetem, Állam- és Jogtudományi Kar.

E-mail: andrassy.gyorgy@ajk.pte.hu.

1. Bevezetés

Ennek a tanulmánynak a címében három olyan szabadság áll egymás mellett, melyek közül az első kettő közismert, az utolsó, a nyelvszabadság viszont korántsem az, s ezért fölmerül a kérdés: létezik-e egyáltalán ez a harmadikként megnevezett szabadság? Az alábbiakban azt a véleményemet fogom kifejteni, hogy igen, létezik nyelvszabadság, hogy ez a szabadság éppen olyan alapvető szabadság, mint a gondolatszabadság és a szólásszabadság, hogy ez a szabadság voltaképpen a gondolatszabadságból, a vallásszabadságból és a szólásszabadságból következik, s hogy mindezekre tekintettel ezt a szabadságot is el kellene ismerni, azaz mind az elméletnek, mind pedig a jogalkotásnak ki kellene egészítenie a szabadságjogok listáját a nyelvszabadsággal.

Ezek az állítások első látásra merésznek tűnhetnek. Talán nem felesleges ezért megjegyezni, hogy magyar jogászkörökben gyakran esik szó szabad nyelvhasználatról, a nyelvhasználat szabadságáról, az anyanyelv használatának elvéről stb., vagyis olyan kitételekről, kifejezésekről, amelyek – ahogy én látom – épp a nyelvszabadságra utalnak.1 Következésképpen az, hogy a nyelvszabadság mégis újszerű, szokatlan eszmének tetszik, jórészt annak tudható be, hogy az említett kitételek, kifejezések az adott összefüggésben még nem váltak behatóbb vizsgálat tárgyaivá: az elemzések, az eszmefuttatások rendszerint más irányokba fordulnak,2 vagy egyszerűen átsiklanak ezen a ponton. Innen nézve ebben a tanulmányban voltaképpen nem teszek mást, csak megállok ott, ahol általában nem szokás megállni, illetve behatóbb vizsgálat tárgyává teszem azt, amit nem szokás ilyen vizsgálat tárgyává tenni.

Mielőtt belemerülnék a részletekbe, célszerű körvonalaznom, hogy mire is gondolok, amikor nyelvszabadságról beszélek. Nos, semmi esetre sem arra a szabadságra, amelyet egy adott nyelv használata során élvezünk, és amelyet voltaképpen stílusszabadságként, nyelvi stílusszabadságként foghatunk fel, hanem arra a szabadságra, melynek értelmében minden embernek joga van a saját nyelve és bármely más nyelv használatához, s bizonyos feltételek teljesülése esetén joga van a saját nyelvét hivatalos nyelvként is használni, valamint a közoktatási intézményekben a saját nyelvén tanulni.3 A nyelvszabadságot persze ennél sokkal pontosabban is meg lehet és meg is kell határozni; tekintve azonban, hogy a fő kérdés még az, hogy létezik-e egyáltalán ez a szabadság, e tanulmánynak nem a precíz definiálás az elsődleges feladata. Ebben az írásban tehát nem lesz még mód a nyelvszabadság fogalmi elemeinek teljes kibontására, s különösen igaz ez a hivatalos nyelv és a közoktatási nyelv intézményével, valamint a média nyelvi kérdéseivel kapcsolatos elemekre.

Annak bizonyítása, hogy van, hogy létezik nyelvszabadság, s hogy ezért a szabadságok listáját ki kellene egészíteni ezzel a szabadsággal, nem egyszerű. Először is, a szabadságjogokat általában emberi jogoknak tekintik, ám az elméletben, a filozófiában még ma is vitatott, hogy vannak-e egyáltalán emberi jogok.4 Ezt a problémát mindazonáltal zárójelbe tehetjük: az ugyanis tény, hogy az emberi jogoknak van, létezik egy bizonyos elmélete, filozófiája, s hogy van, hogy létezik az emberi jogoknak egy bizonyos joga is: az emberi jogok nemzeti joga és az emberi jogok nemzetközi joga. Ha tehát az emberi jogok e létező elméletéből és jogából valamilyen módon kibontható, levezethető a nyelvszabadság, akkor az emberi jogok elméletének és jogának természetesen el kellene ismernie a nyelvszabadságot is, függetlenül azoktól a vitáktól, amelyek az emberi jogok létéről folynak.

Ami most már a közelebbi bizonyítást illeti, kézenfekvő lenne azokhoz az elméleti–filozófiai belátásokhoz, megfontolásokhoz, érvekhez visszanyúlni, amelyekkel egykor a ma már közismert szabadságok létét igazolták, illetve elismerésüket indokolták. Ha ugyanis ezek valaha elegendőnek bizonyultak egyes emberi jogok, köztük szabadságjogok elméleti és jogalkotói elismeréséhez, akkor – mutatis mutandis – elegendőnek kellene lenniük a nyelvszabadság elismeréséhez is. A dolog azonban korántsem ilyen egyszerű.

Nézzük például az emberi jogok és alapvető szabadságok elismerésével kapcsolatos elméleti, illetve filozófiai műveket. Ezek rendszerint jól argumentáltak, s így viszonylag könnyen rekonstruálhatók belőlük azok a belátások és érvek is, amelyek alapján szerzőik elismertek bizonyos jogokat és szabadságokat, ezek után pedig meg lehet vizsgálni, hogy alkalmazhatók-e ezek az érvek a nyelvszabadságra is, más szóval hogy igazolják-e ezek az érvek a nyelvszabadságot is vagy sem. Nehézséget jelent ugyanakkor, hogy igen sok ilyen elgondolás, illetve elmélet áttekintésére lenne szükség, s mivel kérdéses, hogy mely elgondolások, elméletek belátásai, érvei milyen fokban járultak hozzá az emberi jogok és alapvető szabadságok elméleti, valamint jogalkotói elismeréséhez, kérdéses az is, hogy mely belátásokra és érvekre lenne leginkább szükség a nyelvszabadság elismertetéséhez. Ez az út ily módon túlságosan is hosszadalmasnak és kanyargósnak ígérkezik. Mindazonáltal az alábbiakban bemutatok majd egy ilyen érvelést is. Lépjünk azonban tovább.

Vizsgálat tárgyává tehetnénk természetesen a leghíresebb természetjogi és emberi jogi nyilatkozatokat, alkotmányos rendelkezéseket és nemzetközi egyezményeket is, hiszen az ilyen nyilatkozatok és más dokumentumok szinte mindig kitérnek valamilyen formában elfogadásuk indoklására. Csakhogy ezek az indoklások, bár a legtöbb esetben minden jel szerint közös elméleti gyökerekből táplálkoznak, gyakorta különböznek egymástól és rendszerint nagyon szűkszavúak, s ily módon kétséges, hogy elegendő meggyőző erőt kölcsönözhetnének-e a nyelvszabadság elismertetéséhez.

Sokat tudunk persze a szóban forgó híres emberi jogi dokumentumok elfogadásának körülményeiről, s e tudás segítségével jobban megérthetjük a bennük olvasható indoklásokat is, ily módon pedig nyilván meggyőzőbbé válhat az ezekből az indoklásokból kiinduló érvelés. Mindazonáltal e körben is beleütközhetünk különféle akadályokba. Vegyük például az emberi jogok és alapvető szabadságok egyik mérvadó dokumentumát, az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát; ennek az 1948 decemberében elfogadott nyilatkozatnak a szövegezését nagy érdeklődés kísérte, s a téma számos olyan szervezetben, intézményben is napirendre került, amelyek nem vettek részt a szövegezés konkrét munkálataiban. E szervezetek között volt az UNESCO Francia Nemzeti Bizottsága is, melynek elnöke ekkoriban Jacques Maritain, a neves katolikus filozófus volt, aki később egyebek közt ezt írta:

„Az UNESCO Francia Nemzeti Bizottságának egyik ülésén, amelyen az Ember Jogait vitatták meg, valakit megdöbbentett, hogy teljesen ellentétes ideológiák hirdetői megállapodtak a jogok listájának tervezetében. Igen, felelték ők, egyetértünk ezekben a jogokban, feltéve, hogy nem kérdezik meg tőlünk, hogy miért. A »miért«-tel megkezdődik a vitatkozás.”5

Nos, ha ez valóban így volt, ha tehát a Nyilatkozat szerkesztői valóban kerülték azoknak az elméleti megfontolásoknak és érveknek a megvitatását, amelyek alapján elfogadták az egyes jogok felvételét a Nyilatkozatba, akkor ez igencsak megnehezíti a szóban forgó indokok feltérképezését, s így végső soron a nyelvszabadság igazolását is.6

Nem kevésbé súlyos az a probléma, amelyet Leslie Green vetett fel. Green ugyanis úgy vélte, hogy a ma nagy tiszteletnek örvendő emberi jogi dokumentumoknak

„a Magna Chartától az Ember Jogainak Nyilatkozatáig, a Nagy Reform Törvénytől a Nemzetközi Egyezségokmányig siralmas a múltja. Vonakodva és csak hosszas politikai harcok és kompromisszumok után fogadták el őket, amelyekben az ideológiának nagyobb hatalma volt, mint a politikai elméletnek (…). Ha a Magna Chartát a képviseleti kormányzat rendszerében fogadták volna el, lámpák vakító fényében és videó-felvevők zümmögésétől kísérve, nos, akkor kétségkívül ebben is csupán politikai kompromisszumot látnánk.”7

Bárhogy volt is, az bizonyos, hogy a nagy természetjogi és emberi jogi dokumentumok elfogadása távolról sem csupán elvi, illetve elméleti megfontolások és érvek alapján történt: komoly szerepük volt más tényezőknek, a politikai esetlegességeknek és érdekeknek, valamint a velük kapcsolatos kompromisszumoknak is. Ez pedig tovább nehezíti azoknak a megfontolásoknak és érveknek a rekonstruálását, amelyek a szóban forgó dokumentumok elismerését elvi, elméleti oldalról indokolták, s amelyek esetleg indokolhatnák a nyelvszabadság elismerését is.

De nem lehetne-e más és egyszerűbb utakat, módokat találni annak bizonyítására, hogy a nyelvszabadság is emberi jog, s hogy ezért ezt a szabadságot is el kellene ismernie mind az elméletnek, mind pedig a jogalkotásnak? Ami engem illet, úgy vélem, vannak ilyen lehetőségek, s ebben a tanulmányban nagyrészt ilyen utakon teszek majd kísérletet a nyelvszabadság igazolására. Az egyik út vagy irány elméleti, a másik történeti jellegű lesz.

Az elméleti jellegű bizonyítás kiindulópontját az emberi jogok nemzetközi jogának egyik alapvető dokumentuma, a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya képezi majd, maga a bizonyítás pedig lényegében jogértelmezés lesz: értelmezni fogom az Egyezségokmány néhány olyan cikkét, mely jogokat ismer el, s ennek során mintegy kibontom, levezetem e cikkekből a nyelvszabadságot. Nem azt fogom tehát vizsgálni, hogy miért fogadták el az Egyezségokmányt, illetve hogy miért ismertek el benne ilyen vagy olyan jogokat, hanem egy főként logikai természetű jogértelmezéssel kimutatom, hogy az Egyezségokmány egyes jogokat elismerő rendelkezései implicit módon, hallgatólagosan magukban foglalják a nyelvszabadságot is.

A második úton, a történeti bizonyítás keretében arra fogok rávilágítani, hogy bár a nyelvszabadság nem tartozik a jól ismert szabadságok közé, de azért nem is teljesen ismeretlen a nemzeti és a nemzetközi jogban: korántsem olyan nagy újdonság tehát, mint amilyennek látszik. A bizonyítás közelebbről nézve abban áll majd, hogy felvázolom a jogfejlődésnek egy olyan vonulatát, amely felfogható akár a nyelvszabadság elismeréstörténeteként is, s amely történelmi pályaíven belül elismerte már a nyelvszabadságot mind a nemzeti, mind pedig a nemzetközi jog. Az áttekintésből kitűnik majd, hogy a jogfejlődésnek ez a vonulata ma is él: vannak olyan államok, amelyekben az alkotmány ma is elismeri a nyelvszabadságot, s elismeri a nyelvszabadságot immár az emberi jogok univerzális nemzetközi joga is, igaz, egyelőre még nem jogalkotással, hanem csak jogértelmezéssel – egy jogesetben született állásfoglalással.

De miért is olyan fontos a nyelvszabadság, illetve miért is lenne olyan fontos e szabadság elismerése? A magam részéről úgy vélem, épp azért, amiért fontosak más emberi jogok, s amiért fontos elismerni más emberi jogokat is. Nevezetesen, ha van, ha létezik egy emberi jog, amelyet még nem ismertek el, amely tehát még nem tűnt fel a pozitív jogban, akkor e joggal kapcsolatban még védtelen, kiszolgáltatott az emberi személyiség, az emberi méltóság, s ezért súlyos emberi jogi sérelmek maradhatnak rejtve, illetve kerülhetnek téves megvilágításba; rosszabb esetben súlyos emberi jogi sérelmeket szenvedhetnek el emberek úgy, hogy mások és a hatóságok épp őket hibáztatják. És úgy tűnik, ma ilyen, vagy ehhez hasonló az emberi személyiség, az emberi méltóság helyzete nyelvi összefüggésben: a világ számos pontján éri emberi jogi sérelem az embereket nyelvi oldalról úgy, hogy ezeket a sérelmeket az emberi jogok nemzetközi joga egyelőre nem vagy csak részben fogja fel emberi jogi sérelemként. Ez pedig – ahogy én látom – abból fakad, hogy az emberi jogok nemzetközi joga ma még hiányos, illetve kiforratlan, s azért hiányos, illetve kiforratlan, mert még nem ismeri el mindenki jogát a nyelvszabadságra. Végső soron tehát úgy vélem, hogy a világban hozzánk közelebbi és a magyar nyelvet érintő, vagy tőlünk távolabbi és más nyelvekkel összefüggő nyelvi feszültségek jelentős részben emberi jogi feszültségek, és amennyiben ilyen feszültségek, megoldásuk kulcsa a nyelvszabadság megfelelő formában való elismerése lenne.

Fölmerül végül az a kérdés is, hogy én magam vajon honnan vettem a nyelvszabadság eszméjét, hogy milyen úton-módon jutottam el e szabadsághoz. Nos, először épp ezt fogom bemutatni. Azokra az asszociációkra persze nem emlékszem pontosan, amelyek elvezettek a nyelvszabadság felismeréséhez, az inspiráló szöveghelyre azonban – amely John Rawls Az igazságosság elmélete című művéből való – igen, s ily módon fel tudom idézni legalább a felismerési folyamat logikáját. Végső soron tehát egy filozófiai érvet fogok bemutatni, egy olyan érvet, amely reményeim szerint másoknak is megkönnyíti a ráhangolódást a nyelvszabadságra, sőt akár heurisztikusnak is bizonyulhat.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.