Karl May

A haramia

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-812-5

MOBI ISBN 978-963-387-813-2

Tartalom

I. Old Wabble

II. Az oázisban

III. Kaktuszcsapdában

IV. A tábornok

I. Old Wabble

Sok utazásom és távoli vándorlásaim alatt gyakran találtam az úgynevezett vad és félmüvelt népek között emberekre, akik kedves barátaimmá váltak és akiknek emlékét ma is kegyelettel őrzöm és őrizni fogom halálomig. Egyiket sem szerettem azonban annyira, mint Winnetout, az apache-ok híres főnökét. Minden olvasóm ismeri őt, a legnemesebb indiánust. Tudják, hogyan ismertem, meg és hogy iránta érzett vonzalmam gyakran visszahívott a távoli Afrikából és Ázsiából Északamerika rétségeire, erdőibe, sziklahegységei közé. Ha előre nem is beszéltünk meg találkozót, miután megérkezésem bizonytalan volt, mindig tudtam, hol találhatok reá. Ilyenkor vagy a Rio Pecoshoz lovagoltam, ahol az apacsok főtörzse táborozik, és ott tudtam meg, hol tartózkodik, vagy a westmannok és indiánok, kikkel utamban találkoztam, adtak erről felvilágosítást. Winnetou tetteinek hire ugyanis hamar elterjedt, úgy hogy ahol megjelent, az egész vidéken tudtak róla.

Azonban gyakran megmondtam neki visszajövetelem idejét, és ilyenkor előre megbeszélhettük a találkozó-helyet. Én a dátumot jegyeztem meg, ő indián időszámítás szerint igazodott és bármilyen megbízhatatlannak is látszik ez, mindig percre pontos volt és sohasem fordult elő, hogy várakoznom kellett volna.

Egyetlen egyszer történt, hogy pontatlannak látszott, de akkor is csak látszott. Messze északon, az úgynevezett Couteau-n kellett elválnunk és négy hónapra rá, lent, a Sierra Madre alatt akartunk újra találkozni. Megkérdezett:

– Ismeri-e az én testvérem a vizet, amelyet ClearBrook*-nak neveznek?

* Tiszta patak.

– Igen.

– Vadásztunk már ott együtt. Emlékszel arra a tölgyfára, amely alatt akkor éjjel táboroztunk?

– Pontosan.

– Akkor nem tévesztjük el egymást. A fa teteje el van száradva és így nem nő tovább. Ha pontosan délben a fa árnyékának hossza akkora lesz, mint ötször az én testvérem magassága, Winnetou oda fog érkezni. Howgh.

Nekem természetes át kellett ezt számitanom a mi időnk szerint és így azután pontosan ott voltam. Ámbár a fa árnyéka éppen ötszöröse volt az enyémnek, sem Winnetout, sem ottlétének valami nyomát nem fedezhettem fel. Vártam jó néhány órát, de nem jött. Aggódva akartam éppen utána nézni, mert hogy szavát be nem tartotta, annak oka csak valami szerencsétlenség lehetett; ekkor jutott eszembe, hogy hiszen már itt lehetett, de nyomós oka lévén rá, nem várt be. Ez esetben kellett, hogy valami jelt hagyjon vissza számomra. Megvizsgáltam a tölgy törzsét és tényleg: embermagasságnyira egy fenyőgallyat vettem észre rajta. Miután tölgyfán nem nőhet fenyőágacska, valakinek oda kellett azt helyeznie. Mikor kihúztam, kihegyezett alsó végére egy papírdarabot találtam rácsavarva. Kibontottam és e szavakat olvastam le róla:

“Testvérem, jöjjön gyorsan Bloody-Foxhoz, akit a commancsák meg akarnak támadni. Winnetou siet, hogy őt még idején figyelmeztethesse."

A hír, amelyet tőle így kaptam, nem volt kedvező; aggódtam érte, ámbár tudtam, hogy rátermett a legnagyobb veszélyre is. Bloody-Foxot is féltettem, mert ha Winnetounak nem sikerül őt a veszélyről értesíteni, bizonyára elveszett. Ami pedig engem illet, az én helyzetem sem volt éppen rózsás. Bloody-Fox a sivár Llano egyetlen oázisán lakott és az út oda á commancsák területein át, vezetett, akikkel gyakran voltunk már ellenséges viszonyban. Ha kezeik közé kerülök, feltétlenül a kinzócölöp vár rám, mert e törzs már régebben “kiásta a harci bárdot" és rablóhadjáratain hatalmas zsákmányokra tett szert.

Más ember ilyen esetben bizonyára személyes biztonságára gondolt volna, és bizonyára tanácsosnak tartotta volna Winnetou felhívását nem teljesíteni; nekem azonban eszembe se jutott ilyesmi. Winnetou semmiesetre sem vetette bele magát meggondolatlanul azokba a veszélyekbe, amelyek most rám is vártak, ha őt követem. Kevésbé legyek bátor nála? Mikor hivó sorait a fa törzsébe rejtette, – meg volt róla győződve, hogy követni fogom. Rácáfoljak-e e bizalomra? A szemébe nézhetek-e mégegyszei, ha most gyáván megugrom innen? Soha!

Ámbár egészen egyedül voltam, sajátmagamra utalva, voltak jó fegyvereim, kitűnő lovam, melyekben bízhattam. Ismertem a vidéket is, helyesebben a vidékeket, amelyeken keresztül kellett lovagolnom, és biztattam magam, hogy jobb egy öreg tapasztalt westmannak egyedül menni, mintha nem egészen megbízható társaság akadályozna utamban. És ha még lett volna több meggondolni valóm is, elég volt a tudat, hogy Bloody-Fox veszélyben van; meg kell tehát menteni. Lóra ültem, hogy kövessem vörös testvérem és barátom utasítását.

Amig a tulajdonképeni Sierrában voltam, kevesebb okom volt az aggodalomra; volt elég búvóhely és megszoktam, hogy mindig figyeljek. A kopár fensikokon azonban, amelyeken távolról észre lehetett mindent venni, nehezebb lesz a dolgom; meredek szakadékok, mély canonok vártak rám, amelyeken, aloén és kaktuszokon kívül semmiféle növényzet nem rejthette el a lovast. Találkozhattam volna egy ilyen canon-előtt commancsákkal és akkor csak gyors menekülésben, kitartó lovamban bízhattam.

E szakadékok legveszélyesebbike az úgynevezett Mistake-Canon* volt, amelyen a leghasználtabb indián ösvény vezetett át a hegyek közé. Nevét egy végzetes tévedésnek köszönhette. Azt mondják, hogy egy fehér vadász egy ellenséges commancsa helyett, legjobb barátját, egy apacsot lőtt itt le. Ki volt e fehér és ki a két vörös, arról többet nem tudok. Nem sikerült soha nevüket megtudnom.

A többi veszélyes tulajdonságától eltekintve is, így a szakadékokat a babonás westmannok azóta kerülik; azt állítják, hogy ritkán sikerül fehér embernek szerencsésen keresztüljutni rajta, mert a lelőtt apacs szelleme mindenkit veszélybe csal.

E szellem természetesen kevés gondot okozott nekem; ha halandó ellenséggel nem kerülök össze a szakadékban, akkor ám jöjjön a szellem. De még jóval, mielőtt elértem volna a szakadékot, több lovas nyomát pillantottam meg, melyek oldalról kanyarodtak be az én utamra és ebben az irányban lovagoltak tovább. Vadlovak, mustangok nem le-

* Tévedés – szakadéka.

hettek, mert ezen a vidéken ilyenek nem éltek. Mikor leszállva megvizsgáltam a nyomokat, megnyugodva, de egyben csodálkozva állapítottam meg, hogy a lovak vasalva voltak, lovasaik tehát nem lehettek vörösek. Kik voltak hát és mit akarhatnak itt?

Arrább leszállott egyikük, úgy látszik a hevederét kellett megszorítania – a többiek tovább lovagoltak mellöle. Pontosan megvizsgálgattam a helyet és a lovas lábnyomai mellett balról több rövid, késpenge szélességű kaparást vettem észre a földön. Mi ejthette ezeket? Kardot viselt volna a lovas? Akkor katonák – lovasság jár előttem. Talán a kommancsák ellen vonultak ki, hogy megbüntessék őket már említett rablóhadjárataikért? Miután e kérdések igen kíváncsivá tettek, vágtában követtem a nyomokat, és előre haladva láttam, hogy oldalról mind több és több nyom csatlakozik az eredeti csapáshoz. Nem kételkedhettem tovább, csapatok voltak előttem és mikor röviddel később egy kis kaktusz-erdő nyúlványaihoz értem, meg is. pillantottam táborukat, melyet, mint rögtön megállapíthattam, nem rövid időre ütöttek fel. Oldalról, hátulról kaktuszerdő védte őket, előre pedig messze el lehetett látni, úgy, hogy a tábornak nem kellett ellenséges meglepetéstől félnie. Az én érkezésemet azonban mégsem vették észre, mert nyugatról, amerről jöttem, semmiféle őr nem állott, ami nagy hanyagság volt tőlük. Mi történt volna, ha indián csapat jön helyettem? A túlsó oldalon a terep egy canonra hajolt, amely valószínűleg a szükséges vizet szolgáltatta. Lovaik szabadon csatangoltak, vagy heverésztek köröskörül. A nap heve ellen ponyvákat feszitettek ki a kaktusztörzsekre. A tisztek számára nagy sátort ütöttek, amelynek árnyékában voltak élelmiszerkészleteik elhelyezve. A közelben még 8-10 ember táborozott, ezek nem tartoztak hozzájuk, hanem valószínűleg itt szándékozták eltölteni az éjszakát, mert már kezdett beesteledni. Ugyanerre határoztam magamat én is. Bár még tovább lovagolhattam volna, de úgy magányosan kellett volna tanyát ütnöm, ami a nyugodt alvásban gátolt volna. Itt bátran kipihenhettem magám és erőt gyüjthettem a holnapi lovaglásom fáradalmaira.

Mikor észrevettek, egy altiszt elém jött és a parancsnokhoz vezetett, aki a kiáltozásra néhány tiszttel kilépett a nagy sátorból. Amig leszálltam, engem és lovamat mérlegelte, majd megkérdezte:

– Honnan, sir?

– A Sierrától lefelé.

– És hová?

– Le a Pecoshoz.

– Ez nehéz lett volna önnek, ha mi a commancsagazembereket el nem kergetjük. Nem vette észre valahol nyomaikat?

– Nem!

– Hm. Úgy látszik, délnek fordultak. Mi már vagy két hete itt ülünk, anélkül, hogy ide dugták volna az orrukat.

– Szamár, – szerettem volna az arcába vágni, mert ha vöröseket akart találni, neki kellett volna őket keresnie; bizonyára nem lesznek bolondok kezei közé szaladni. Ha nem is tudták ezek, hogy hol vannak, az indiánok bizonyára tudták ittlétüket. Biztosan ide is lopózkodtak már éjjelenkint. Mintha eltalálta volna gondolataim egy részét, igy folytatta:

– Egy jó scout*-ra lenne szükségem; olyanra, akire rábizhatnám magam és aki kinyomozná őket. Old Wabble itt éjszakázott. ő lett volna az én emberem, de csak mikor elment, tudtam meg, hogy ő volt az, a fickó sejtett valamit és Cutternek nevezte magát. Nincs egy hete még, egy őrjárat Winnétoura talált, az apacs-főnökre, de ez is hamar elpályázott. Azonban, ahol ő ott van, ott kell lennie a közelben Old Shatterhandnak is, úgy mondják. Ez jönne csak hozzám! Hogy hivják önt, sir?

– Charley, – feleltem, keresztnevemet mondva, amely vezetéknévül is szolgálhatott. Nem jutott eszembe sem megmondani neki, hogy Old Shatterhand vagyok. Sem időm, sem kedvem nem volt itt maradni és az ő kémüknek, felcsapni. Lovam és fegyvereim azonban elárulhattak. Tudták mindenütt, hogy Old Shatterhandnak egy medveölője és egy Henry karabélya, van és egy fekete ménen, lovagol melyet Winnetou ajándékozott neki. Szerencsére azonban a parancsnok sem volt olyan figyelmes, hogy mindezt észrevegye. Visszatért sátrába, megszüntetve a további kérdezősködést.

Amire azonban ő nem jött rá, rájöhettek az ott táborozó civilek, akik valószínűleg mind westmannok voltak; ezért feltűnés nélkül a nyeregtáskámba csúsztattam Henry karabélyomat, úgy, hogy különleges závárzatát nem lehetett látni; a medveölő nem volt nagyon feltűnő. Lenyergeltem

* Cserkész, vezető.

és ménemet szabadjára engedtem. Fű persze nem volt erre, de ehelyett az óriás kaktuszok mellett volt elég melokaktusz is, amely megfelelő abrakot szolgáltathatott. A feketém ügyesen tudta ezeket legelni, anélkül, hogy a tüskék megsértették volna. Mikor engedélyt kértem a civilektől, hogy közéjük ülhessek, egyikük így felelt:

– Jöjjön csak, sir, ha úgy tetszik önnek. Én Sam Parker vagyok, és ha van egy darabka húsom, minden becsületes fickóval szivesen megosztom. Éhes ön?

– Azt meghiszem.

– Akkor vágjon magának, amennyi csak jólesik. Mi mind westmannek vagyunk, sir. És ön?

Átnyújtott nekem egy legalább nyolc fontos hideg, de megsült húsdarabot; vágtam magamnak belőle és feleltem:

– Én az öreg Missisippi innenső oldalán barangolok, de nem tudom, westmannek nevezhetem-e magamat. Ahoz sok minden kell.

Elégedetten vigyorgott és folytatta:

– Igaza van, sir, tökéletesen igaza van! Igen örülök, hogy végre találok egy szerény embert, aki nem hiszi rögtön, ha bakter lett, hogy az Egyesült Allamok elnöke. Manapság ritkák az ilyen emberek. Nevét már előbb hallottuk, mr. Charley. De akkor hát miben jár itt nyugaton? Vadász? Vadfogó? Mézgyüjtö?

– Sírkutató, mr. Parker.

– Sírkutató? – kiáltá elbámulva. – Vagyis... ön... sírokat... keres?...

– Yes.

– Ugratni akar bennünket, sir?

– A világért sem;

– Akkor legyen olyan jó, magyarázza ki magát, ha nem akarja, hogy a késemet bordái közé szalasszam. Az orromnál fogva mégsem hagyom magam vezetni.

– Well. Én azt akarom kikutatni, hogy a mai indiánusok honnan származnak. Talán hallotta már, hogy ilyen esetekben a régi sirleleteknek jó hasznát lehet venni.

– Hm. Hallottam már, hogy némely emberek öreg sirokat turkálnak fel, hogy belőlük a történelmet megtanulják. Buta dolog! Ilyen alak tehát Ön is?

– Yes.

– Tehát tudós.

– Yes.

– Segitse meg az Isten, sir! Könnyen megeshetik, hogy belepottyan maga is egy sírba és benne is marad. Ha Ön hullák után kutat, tehetné ezt olyan vidéken is, ahol legalább az élete biztonságban van. Itt azonban golyók meg tomahawkok fütyörésznek a levegőben. A commancsák harcba szálltak. Tud Ön lőni?

– Egy kissé.

– Hm. El tudom képzelni! Én is azt gondoltam egyszer, hogy tudok lőni, talán majd elmesélem a történetet valamikor. Amint látom, van egy öreg flintája, amelyikkel egy falat is szétlőhet, meg ott az a másik fegyver a tokban... igazi, hamisítatlan “kocavadász" puska.

– Nem tudom.

– Biztosan úgy lesz! Én mondom önnek, sir, itt igen veszélyes hullák után mászkálni. Tűnjön el innen! Velünk lovagolhat, nagyobb biztonságban lesz, mintha egyedül volna.

– Merre tartanak önök?

– Szintén le a Pecoshoz, ahova Ön is, amint az előbb hallottuk.

Egy félig sajnálkozó, félig gúnyos pillantással mért még egyszer végig és igy folytatta:

– Valóban olyan, mintha skatulyából szedték volna ki; de ez nem illik ehhez a vidékhez, sir. Igazi westmann egész másmilyen. Mégis, Ön tetszik nekem és hivom még egyszer, jöjjön velünk. Mi megvédjük önt, így magányosan biztosan nem vergődik itt át. Lovon van, vagy legalább is annyira lovon van, mint ahogy a keleti államokban mondják. Elhozta az igás lovát, ugy-e!?

– Olyasformán van, mr. Parker, – feleltem, magamba mulatva, hogy indián fajménemet, mellyel csak Winnetou feketéje vetélkedhetett, igáslónak nézi. Ő is tetszett nekem, legalább is annyira, mint én neki. Ha csatlakozom hozzá, és később megtudja kilétemet, mulatságos jelenet lesz. Ehhez járult még, hogyha tovább nem is, de a Mistakecanon keresztül hasznos lesz a társaságuk és igy elhatároztam, hogy ajánlatát elfogadom.

– Gondoltam, – folytatta tovább, – ló is olyan csinos, mint ön. Látszik, hogy soha mást nem csinált, mint sirokat keresett. Mondja, hát akar-e velünk tartani! Holnap hajnalban fölszedelőzködünk innen.

– Ajánlatát köszönettel elfogadom, sir és egészen határozottan az önök védelmét kérem.

– Védeni fogjuk és nagy a gyanúm, hogy lesz is reá szüksége. Örülni fogok, ha egyszer már szabadulok innen; félek, hogy a parancsnok valamelyikünket itt akarja tartani scoutnak. Nem gondolod, vén Jós?

E kérdését egy öregebb emberhez intézte, akinek rokonszenves arcán valami olyan mélabú ült, mintha titkolt fájdalma lenne. Jos a Josua név rövidítése; az embert; mint később megtudtam, Hawley Josuá-nak hívták.

– Ugyanezen a nézeten vagyok, – felelte az. – Még csak az hiányzana, hogy az egyenruhásoknak mi kaparjuk ki a gesztenyét és hozzá még itt is hagyjuk esetleg a fogunkat. Fogták volna, meg Old Wabble-t, az arra való ember. Engem ugyan nem fognak itt! Örülni fogok, ha őket és a Místake-canont a hátam mögött tudom.

– Miért? Félsz a lelőtt indián szellemétől?

– Félni? Nem; de elfelejteni nem tudom. Ez a Canon szerencsétlen hely számomra. Megértem ott olyasmit, amit nem mindenki ér meg és még aranyat is találtam.

– Aranyat? A Mistake-canon?

– Yes.

– Lehetetlen! Ott nincs arany.

– Kell, hogy legyen, mert mi találtunk.

– Igazán? Biztosan valami véletlen folytán sikerült felfedeznetek, öreg Jós?

– Nem, egy indián mutatta meg nekünk.

– Ez szinte hihetetlen. Indián soha nem árul el ilyesmit fehér embernek, még ha a legjobb barátja lenne is.

– Úgy az én esetem kivétel volt. Sőt éppen az a bizonyos indián volt, akit ott tévedésből lelőttek. Talán majd elmesélem a történetét, ha holnap látni fogjuk a canont. Most semmi kedvem hozzá, ne beszéljünk róla. Add ide a húst, enni szeretnék. Ámbár csak antilop, mégis fog talán izleni. Egy darab bison púp- vagy jávorszarvas pecsenye jobban esne.

– Jávorszarvas? Ah az jó dolog! – kiáltott Parker, csettintve nyelvével. – Az a lehető legjobb, legizletesebb pecsenye. Ha jávorszarvasra gondolok, mindig eszembe jut az a westmann, aki tulajdonképpen vadásszá lett.

– Ki volt ez?

– Az előbb emlegettük. Old Wabble-t gondolom!

– Mit? Hogyan? Old Wabble? E híres és különös öreg! Hát ismerted?

Megköszörülte a torkát, fontos arcot vágott és így kezdte: Hogy ismertem-e? De mennyire. Az ő vezetése alatt éltem meg első kalandomat a nyugaton. És milyen kalandot? Nevetni fogtok, de halljátok, elmesélem.

– Tulajdonképpen Fred-Cutler-nek hivják, de imbolygó járása és sovány testén lötyögő ruhája miatt mindig csak Old Wabble-nek nevezik. Régebben cow-boy volt Texasban és megszokta azt a ruházkodást, úgy, hogy itt északon is azt viseli és senki sem képes rábeszélni, hogy felcserélje mással.

– Most is látom, amint előttem áll, hosszan és hihetetlenül soványan! Lábain leírhatatlan csizmákkal, lábszárain egy ókori leggins-el. Inge fölött, melynek szinéről jobb nem beszélni, egy kabát lóg, amelynek egyetlen jótulajdonságát végtelen “nyíltsága" képezi. Nyaka és melle csupasz, hord azonban szörnyű kalapja alatt mindig egy kendőt, melybe feje be van bugyolálva, és végei vállára lógtak, övében a Bowié-kés, fülcimpáiban nehéz ezüst karikák és kezében az elmaradhatatlan, örökké égő cigaretta; – máskép el sem lehet őt képzelni.

– A legérdekesebb azonban még az arca; vízhatlan, fényes, mindig simára borotvált ráncos arcbőre, erős, néger ajkakkal és hosszú, hegyes orral, éles, szürke szemeivel, amelyek bár mindig úgy néztek ki, mintha becsukta volna, mégsem néztek el soha semmit. Ez az arc mindig olyan elfogulatlannak látszott, hogy szinte el sem képzeltem, hogy nyugalmából valami ki tudja zökkenteni. Felsőbbséges viselkedése nem megokolatlan, mert lompossága mellett is kitünőbb lovast, jobb lövőt, általában ügyesebb embert, azt hiszem, keveset lehet találni nála a vadnyugaton. “Th'is clear", – szokta mindig mondani. Talán, hogy kifejezze, hogy neki minden természetes!

– Ami engem illet, én Princetonban valami építkezési irnokféle voltam és sikerült annyit összeszednem, hogy felnevelhessem magam és megvalósítsam végre eredeti tervemet. Idahóba akartam menni, aranyat ásni. Tökéletes zöldfülű újonc voltam és hogy remélt kincseimet ne kelljen sokkal megosztanom, csak egy barátommal indultam neki, Ben Needlerrel, aki éppen annyit értett a vad nyugathoz, mint én. Midőn Eagle-Rocknál kiszálltunk a vonatból, ki voltunk öltözve, mint valami piperköcök és felpakolva, mint teherhordó szamarak. Csupa finom, csillogó vacakjaink voltak, semmirevalóságok. Mire egy hétre rá megérkeztünk Payette-Forkba, már úgy néztünk ki, mint a csibészek, éhesek voltunk és útközben mind elhajigáltuk csilunkcsolonkjóinkat. Mindent, éppen csak fegyvert és töltényt nem, de, hogy megvalljam az igazat, egy darab vajaskenyérért egész fegyverzetem, oda adtam volna és Ben Needier körülbelül szintén úgy volt vele.

– Egy patakba áztatgattuk kisebesedett lábainkat, és mindenféle csemegéről beszélgettünk, bison-pecsenyéről, medvetalpról, jávorsültről. Igen, e vidéken oly nehéz jávorszarvasok akadnak, akár a bivalyok. Éppen ezt mondta Ben, nyelvével csettintve:

– Good lack! Jönne csak most egy ilyen fickó a közelbe, úgy a szarvai közé puffantanék, hogy no és aztán...

– És aztán vége volna önnek! – hallatszott egy gúnyos hang hátunk mögött a bokorból. – A szarvas pozdorjává zúzná önt egy-kettőre. A szarvai közé nem igen lőhet, hisz nincsenek is szarvai, önök, úgy látom, valamelyik new-yorki iskolából repültek fel és ide pottyantak le a levegőből, mesch-schurs?

Felugrottunk és végignéztünk a beszélőn, aki kilépett a bokorból, ö állt előttünk úgy, amint az előbb leiriam önöknek. Old Wabble, aki nem valami mélységes tisztelettel pillantgatott ránk félig csukott pillái alól. Most elmondhatnám az ezután következő beszélgetésünket, de fölösleges; elég, ha annyit mondok, hogy úgy kérdezgetett bennünket, mint a tanító szokta az iskolásfiúkat.

– Nem messze, körülbelül egy mérföldnyire áll egy kis házikó, amelyiket ő ranchójának nevezett, praerie és erdőség vette körül. Mögötte nagy szín állt, ahová rossz idő esetén lovait és marháit hajtotta be, melyek most szabadon legelésztek. Old Wabble ugyanis cowboyból önálló állattenyésztővé lett. Személyzete egy fehér felügyelőből állott, akit Will Littonnak hívtak és néhány kígyóindiánból, akiket Vaquerókul használt és akik igen hű embereinek látszottak lenni. Ezeket az embereket egy kocsi megrakásával láttuk foglalatoskodni, melybe sátorlapokat és egyéb felszereléseket raktak.

– Ez lesz önöknek való, – vélte az öreg, – jávorszarvast akarnak lőni és ime ott éppen egy vadászkírándulásra rakodunk. Lássuk, mit tudnak; jöjjenek velünk. Ha használható emberek, akkor nálam is maradhatnak. Először azonban jöjjenek be a házba, mert Th'is clear, éhes puskás a levegőbe lő.

– Well, ez tetszett nekünk. Ettünk, ittunk, azután rögtön elindultunk, mert Old Wabble-nak eszébe sem jutott miattunk egy percet is várni. Mi is lovakat kaptunk és a folyó felé lovagoltunk tova. Ott egy gázlóra akadtunk, ezen kellett átkelnünk. Az élen az öreg haladt és azt kívánta, hogy én mellette legyek. Egy meg nem terhelt öszvért vezetett maga mellett. Mögöttünk Ben Needier járt egy barnán. Will Litonnal, aki egy pejt lovagolt; azután a négyfogatú kocsi következett, melyet egy indián hajtott. PapMuh-nak hívták, a véres kéznek civilizált öltözékében azonban a legkevésbbó sem látszott vérszomjasnak. A többiekre az öreg rancho felügyeletét bízta.

A gázló túloldalán szép zöld fákból álló erdőn keresztül másik út vezetett egy zöldelő völgybe, amelyik magas fűvel borított szavannává szélesedett ki. Mikor néhány óra múlva ennek túlsó szélére értünk, ahol a terep már emelkedni -kezdett, megálltunk, hogy letáborozzunk.

A kocsit kiürítettük és- a sátrat felütöttük. EnneK hátsó részéhez állítottuk az állatokat, előtte pedig tüzet gyújtottunk. Egy napig szándékoztunk itt maradni, részben, hogy Villás-antilopokra lessünk, részben Bisonokra következtethettünk, a környéken heverő csontokból. A közelben egy naptól megszürkült bison-koponya is hevert. Sátrunkat visszahagyva az indián őrizetére, mi, fehérek útnak indultunk egy magaslat felé, melyen túl, mint az öreg mondta, rengeteg jávorszarvast lehet találni. De, sajnos, sem aznap, sem másnap nem mutatkozott semmi, ami az öreget rendkívül bosszantotta, nekem azonban, tetszett, mert szerettem volna minél tovább várni lövésztudományom bemutatásával, félve szigorú Ítéletétől. Hogy harminc lépésről el, tudtam volna találni egy templomtornyot, az bizonyos, de az még biztosabb, hogy ha hatvan lépésről egy gyors antilopot kell leszednem, hatalmas lyukat fogok lőni a levegőbe.

Ekkor jutott eszébe Old Wabble-nak az a szerencsétlen gondolat, hogy ügyességünket a lövés terén kipróbálja; felszólított ugyanis, hogy néhány előttünk gubbasztó dögkeselyűre célozzunk. Mintegy hetven, lépésnyire ültek tőlünk, és a bivalycsontokat rágták. Nekem kellett először megmutatni, mit tudok. Na, mondhatom nektek, a keselyük meg lehettek velem elégedve, mert négyszer hibáztam és még csak fel sem repültek. Ezek az állatok tudják ugyanis, hogy épeszű ember nem lő rájuk, inkább csalogatja őket a lövés, nem hogy elijesztené, mert minden elejtett vad maradékait nekik engedik. Ben kétszer hibázott, csak harmadik golyója ölt meg egy keselyűt, mire a többi elrepült.

– Eximious incomparable! – nevetett Old Wabble, lompos tagjait mintha görcs rángatta volna. – Mesch'schurs, th'is clear, önöket egyenesen a Wild-Westre teremtették. Ne féljenek! Önök kész emberek, mert már elértek mindent, amit elérhettek, többre már nem is vihetnék soha!

Ben nyugodtan vette a kritikát tudomásul, én azonban mérgesen felpattantam, amivel persze csak annyi eredményt értem el, hogy az öreg rám ripakodott:

– Hallgasson, sir! Barátja legalább harmadszorra talált, ő talán még remélhet, Ön azonban elveszett ember itt nyugaton és csak azt a jó tanácsot adom, hogy minél előbb pályázzék el innen.

Ez engem nagyon sértett, mert hát semminek a mestere sem pottyan az égből, és én még életemben, nem hiszem, hogy egy font puskaport ellőttem volna. Elhatároztam, hogy mindenkép kivívom az öreg becsülését.

A következő napon, a magaslaton át a Salmon-Riverhegység felé indultunk. Élelmet, konyhaszert, takarót az öszvérekre pakoltuk. A kocsi, amely az uttalan hegyekben használhatatlan volt, a sátornál maradt. Lovaglásunkat nem fogom leírni, egyes helyeken egyenesen életveszélyes, mint például a Kigyó-Canonnál, amely éles kanyarulatot csinálva, a mélybe vezet, és amelynek túloldalán kell felmenni a Wihinast-ösvényre. Jobbról égig érő szirtek, balról a sötét mélység és közte alig egy ölnyi lovagló-út. Tiszta szerencse, hogy lovaink hozzászoktak az ilyen utakhoz, és hogy én sohasem szoktam szédülni! Szerencsésen keresztül jutottunk. Rögtön mutatkozott azonban egyéb veszély, amelyet csak én nem tartottam annak.

Amint ugyanis a Wihinast-ösvényen fellovagoltunk, nyolc lovas indiánból álló csapattal találkoztunk, melyek közül négy főnöki tollakat viselt. Ők sem voltak kevésbé meglepetve és szótlanul haladtunk el egymás mellett, miközben ők a vörösökre jellemző, mélabúsan közönyös pillantásokkal méregettek minket végig. Egyikük, aki egy almásszürkén lovagolt, valami különös, hosszúkás tollakkal ékesített tárgyat tartott a balkezében. Engem különös érzéssel töltött el e furcsa hallgatag találkozás e vidék uraival. Bár egyáltalában nem tartottam veszélyesnek őket, harci színekkel sem voltak kifestve és alig fegyverkeztek fel; mégis, alig hogy egy kanyarulat eltakart bennünket szemük elől, Old Wabble megállt és haragos pillantást vetve vissza, így szólt:

– Damn them! Mit akarnak ezek a fickók itt? Panashteok, akik a tulajdonképeni kigyóindiánokkal, akikhez az én embereim is tartoznak, ellenséges viszonyban élnek. Hova törekszenek? Útjok az én ranchom előtt vezet el. Milyen veszély, hogy én nem vagyok otthon!

– Nem voltak fölfegyverezve! – vetettem közbe.

Old Wabble félig lecsukott szeme villámlott, válaszra sem méltatott és igy folytatta:

– A mi jávorszarvasvadászatunknak vége, legalább mára és holnapra. Vissza kell térnünk, le egész a sátorig és talán a ranchoig. Meg kell őket előznünk. Szerencsére, ismerek egy ösvényt, mely nem messze innét vezet alá, természetesen nem lovas, hanem jó hegymászó számára. Előre, gyerekek! Határoztam. Puskatüzünk alá kell őket vennünk, th'is clear!

Vágtatva haladtunk tovább, öt, percnyi időn át, a sziklák közé, ezután egy kis fensikra bukkantunk, melynek talaja ingoványos mező volt; a sziklás parton bürök nőtt és viz csörgedezett keresztül. Old Wabble lepattant lováról és így szólt:

– Amott e völgy végén egy út vezet alá. Ha sietünk, még a vörösök előtt, elérjük a sátort. Egynek itt kell maradnia az állatok mellett, és pedig az, kit legkönnyebben nélkülözhetünk és ez természetesen nem, lehet más, mint ez a szerencsétlen Sam, ki négyszer hibázta el a lövést; ő hamarabb eltalálna bennünket, mint egy vöröset!

No, a szerencsétlen Sam én valék, és Sámuel Parker, egykor építkezési alkalmazott ott fenn Princetonban, Bosszúsan mondtam ellent, de alkalmazkodnom kellett. Három társam vették fegyvereiket és eliramodtak, azután az öreg megparancsolta, hogy .gondozzam az állatokat és a völgyet, addig ne hagyjam el, míg vissza nem tér.

Dühöngtem. Ezt eltűrjem? Ezeket a szegény indiánokat le akarják lődözni, pedig oly veszélyteleneknek látszottak! Szabad-e ezt megengednem? Nem! Emberek ők is, mint mi magunk és hozzá bosszú a sérelemért! A vadnyugatot nem ismertem és a magam balga eszét követtem. Az öszvéreket és a három facér lovat a közeli fákhoz kötöttem és vágtatva lovagoltam vissza az utón, amelyen jöttünk. A rámbizott feladatot teljesíteni akartam, de előbb az indiánokat figyelmeztetni. A lehető leggyorsabban mentem alá a Wiliinast ösvényen a Snakes-canon mélyébe. Ott magam előtt láttam az indiánokat; haboztak jönni, visszanéztek ós megállottak. A völgytorok itt elég széles volt arra. Én odalovagoltam és megkérdeztem, hogy tud-e valamelyikük angolul. Az, aki az almásszürkén ült, ki azt a hosszúkás dolgot vitte, így felelt:

– Én To-ok-uh, a gyors nyil vagyok a Panasht-sosonok főnöke. Az én fehér testvérem visszatért, hogy hírt hozzon az öregről, kinek nyáját a kigyóindiánok őrzik.

– Tehát te ismered őt? – kérdeztem tőle. ő titeket ellenségnek tekint, és titeket gyalogúton megelőz, hogy megöljön. Én keresztyén vagyok, és kötelességemnek tartom titeket figyelmeztetni.

Sötét szúró szemét rám szegezte, és ezt kérdezi:

– Hol vannak állataitok?

– A Wihinast ösvényen túl egy zöld völgyben.

Egy pár szót váltott társaival és barátságos arcot öltve kérdezett:

– Fehér testvérem, rövid idő óta van e vidéken?

– Tegnap óta.

– Mit akarnak a halványarcúak ott a hegyekben?

– Jávorszarvast vadászni.

– Testvérem hires vadász.

– Nem, most még elhibázom.

Mosolyogva mind tovább, tovább kérdezősködött, míg mindent megtudott. Nevemet is meg kellett mondanom, mire ezt az észrevételt tette:

– Sam Parker nevet nehéz egy vörös embernek megjegyezni. Mi téged At-pui, jó szívnek fogunk nevezni. Ha tovább maradsz itt, óvatosabb leszel. Jóságod vesztedbe vihet, örülj, hogy nem járunk a háború utján. Nézd csak, ez a wampun – és megmutatta a rojtos hosszú tárgyat balkezében, – békét hirdet a sosonok főnökeinek. Mi fegyvertelenül jövünk, hogy ezt az öreg ranchojához vigyük, hogy – az ő indiánjai tovább vigyék. Tehát nekünk nincs mitől tartanunk; de azért a mi hálánk épolyan nagy, mintha a haláltól mentettél volna meg. Ha barátokra szorulsz, jöjj hozzánk. At-pui, a jósziv, mindig kedves vendégünk lesz. Howgh; elmondana.

Kezet adott és embereivel tovább ügetett. Én még utána kiáltottam, hogy az öregnek el ne áruljon és akkor visszatértem, nagyon megelégedve az eredménnyel, de nem az okosságommal, melynek teljes hiányát éreztem. Ellenkezőleg nagyon vigyázatlan voltam.

A fensikra érkezvén, megszabadítottam az öszvéreket a terhüktől és feloldoztam a lovakat, hogy legelhessenek. Szabadidőmet lövés-gyakorlatokra fordítottam. Egy tele puskapor szarutartóm volt és a podgyászok közt volt még egy puskaporral telt szelence.

Midőn a szaru végére jártam, a magam elégtételére elmondhattam, hogy egy templomtornyot kétszáz lépésről eltaláltam volna.

Estefelé Old Wabble, Bennel és Willel visszatért. A sátornál a vörösökkel találkoztak és elmondották, hogy ezek egészen békés szándékot tanusitottak, a “véreskezü"nek a wampumot a továbbvitelre átadva, azonnal visszaindultak.

Az éjszakát a kis völgyben töltöttük és másnap reggel a fensik lapjához jutottunk. Ez egy sokkal nagyobb völgyben feküdt, mint a tegnapi. A középen volt egy kis tó, mocsaras partokkal; messzebb tőle bozótos erdő ingoványos talajon; ezután jöttek a magas, kopár, sokszorosan megszakadozott törmelékes sziklatömbök, amelyek a völgyet körülzárták. Miután az öszvért leszereltük, tűz – és táborhelyet készítettünk, hol vissza kellett maradnom, hogy a lovakat őrizzem. A többiek nyomozásra indultak. Délig, midőn néhány lövést hallottam, minden csöndes volt; később Ben Neadleer egyedül tért vissza. Igen hamar lőtt egy üsző jávorszarvasra és ezért a feldühödött Wabble elűzte. Ő maga Littonnal csak alkonyatkor tért meg, erősen borús volt a balsiker miatt.

– Csapás volt elég, – így okoskodott, – de nem csak jávorszarvasok, hanem vörösemberek csapása is, kiknek előttünk itt kellett lenniök. Ők űzhették el a vadat. Egyetlen szarvastehénre bukkantunk; ekkor lőtte ki idő előtt Neadleer mindkét csövét és erre a vad elillant, így jár az ember, ha zöldekkel elegyedik össze. De én nem akarom, hogy az utat hiába tettem legyen, ezért itt maradok egy pár napig vagy addig, amig egy hatalmas öreget elejtek. Velünk, kettőnkkel egy szót sem váltott és e hangulatát megtartó még másnap reggel is, mikor kijelenté, hogy csak Littonnal fog vadászni. A két zöldfülűnek a táborban kellett maradniok, hogy semmit el ne rontsanak. Nos ő azt tehette, ami neki tetszett, de mi magunkban – ugyanazt a jogot igényeltük. Midőn eltávoztak, végrehajtottuk azt, mit az éj folyamán megbeszéltünk. Ha a jávorszarvasokat elűzték, azok többé nem a völgyben, de azon kivül tartózkodtak. Nos hát ott kellett őket fölkeresnünk. Minthogy a cserkészésünket egész napra terveztük, a szükséges dolgok és talán kisebb zsákmányok szállítására, magunkkal vittük az öszvért is.

A völgyből egy másik völgybe vándoroltunk, itt nem volt sem tó, sem láp, de bizony jávorszarvas sem, hanem emberek, kik egy öszvért hajtottak. Az embereket nem láttuk ugyan, de annál jobban az öszvért, mely kantár és nyereg nélkül tőlünk jobbra, meglehetős távolságban vígan legelészett. Hol lehettek az emberek? Meg kell őket találnom. Mig Ben kényelmesen az idegen öszvér felé tartott, én a mi öszvérünkkel tovább mentem. Az állat, melyet öszvérnek gondoltunk, tovább legelt; majd szimatot kapott, fölemelte fejét, villámgyorsan megfordult és nagy ugrásokkal felém szaladt, bizonyára rokonszenvből, rokona iránt, mely mellett én álltam. De hát ez mi volt? Nem öszvér, hanem vad. Ennyit zöldfülű létemre is észrevettem, gyorsan letérdeltem az öszvérem mögé, céloztam és lőttem. Az idegen teremtés még vagy kettőt szökellett, de azután összerogyott. Oda rohantam; Ben is odajött, a lövés, a lapockáját találta és mindketten megegyeztünk abban, hogy egy üszőszarvast teritettem le. Az öszvér nyergére kötöttük, tovább mentünk és nemsokára a völgy végére értünk. Jobbról és balról megszámlálhatatlan falak, előttünk egy meredek magaslat, mely nyereghez hasonlított, mögötte egy másik völgyet lehetett sejteni, öszvérünk jó mászó volt, tehát elhatároztuk, hogy egyenesen fölvágtatunk.

Némi erőfeszítéssel feljutottunk és láttuk, hogy nem tévedtünk, mert előttünk a terep kezdett lefelé hajlani. Da ott a távolból sajátságos lárma hallatszott, melyet mintha emberi hangok okoznának! Tudnunk kellett, hol vagyunk, kilátást kerestünk tehát. A szűk horpadás, minek két oldala magas volt ugyan, de nem meredek, úgy hogy könnyen meg lehetett mászni. Felküzdöttünk tehát a baloldalra, hogy onnan áttekinthessük a helyzetet. Miután felértünk, Neadleer rögtön előre akart mászni, hogy jobban lásson, én azonban feltűnő világos öltönye miatt visszatartottam és magam néztem le, mert sötétebben voltam öltözve és igy nehezebben voltam észrevehető.

– Ami a völgy előterében történt, nem láthattam, mert ahhoz nem volt a csúcs elég magas, a túlsó szélen azonban hét lovas indíánust pillantottam meg széles rajvonalba fejlődve, akik lassan előre nyomultak és tele torokkal üvöltöztek. Miután jobban, jobban közeledtek, az ordítás oly erősen hallhatóvá vált, hogy öszvérünk igen aggasztóan kezdte füleit ide-oda mozgatni és csapkodni a farkával. Leküldöttem tehát Bent, hogy nyugtassa meg.

Ekkor a hegynyereg túlsó oldalán emelkedő lejtőre esett tekintetem, mely mintegy 40 lépésnyire feküdt tőlem. Legnagyobb csodálkozásomra ott egy indián ült éppen szemben velem. To-ok-uh volt, a Gyors Nyíl; jelentősen bólintott felém, aztán jobbkezének mutatóujját szájára tette, ami az indiánusoknál a hallgatás jele. Hogy kerülhetett ide? Miért és miről hallgassak? Tegnapelőtt még fegyvertelen volt, most egy puska feküdt a térdén keresztbe. Míg mindezen csodálkoztam, a lárma egyre jobban közeledett; hallottam, hogy kövek görögnek alattam és letekintettem. Nagy ég, micsoda szörnyeteg közeledett felérni Dühös korholással mászott fel a hegyoldalon. Két méter magas marjával, rövid, esetlen felsőtestével, hosszú lábaival, görbén lógó, tompa orrával, torzonborz szakállal, villámló szemekkel félelmesen csörtetett előre. Amint Ben Neadleert és az öszvért észrevette, hátra csapta ocsmány fejét, melyen lapátos, hatalmas szarvai voltak, s most már egyenesen felém rohant, Meadleer, mikor alig hat, lépésnyire magától feltűnni látta a rettenetes állatot, a borzalom egy kiáltásával dobta el fegyverét és rohant – nem – gurult, bukfencezett lefelé a völgybe. Az öszvére sem volt bátrabb gazdájánál, megfordult, megcsúszott és szerencsésen mind a ketten együtt csúsztak le a lejtőn.

– Nem volt időm, hogy figyeljem, vajjon szerencsésen leértek-e, mert a kolosszus nem figyelte, hogy útja szabaddá vált, tovább rohant felém. Hatalmas ugrásokkal haladt, egyenesen nekem. Én nem voltam kevésbé megijedve Ben Neadleernél, a fegyver lehanyatlott kezemben. Menekülni, csak menekülni! Kőről-kőre ugráltam a sziklapárkányon – a szörny utánam. Végre a sziklafalban egy nagy lyuk ásított felém – becsúsztam, – olyan gyorsan, ahogy még soha lyukba nem bujt be ember. A nyilás elsötétedett, mert a fenevad bedugta fejét, amenyire csak széles pofája és agancsai engedték. Fújt, mint egy ördög és forró leheletét jól éreztem arcomon. De nagyobb volt a félelme, mint dühe, mert visszahúzódott és tovább akart menekülni. És ekkor – elejét a nyugodtan ülő indiánus felé fordította.

Ez röviden célzott és – a jávorszarvas összeesett.

A főnök mindjárt ott termett mellette. És amíg én óvatosan kukucskáltam elő a lyukból, zsákmányát szemlélgette és mosolyogva fordult felém:

– Testvérem jöjjön ki l Ezt a Peere*-t a te golyód ölte meg és így a te tulajdonod.

– Az én golyóm? – kérdeztem csodálkozva, miközben kimásztam.

– Igen, – bólintott titokzatosan. – Te At-Pui vagy, a Jó Szív és megakartál menteni, ezért legyen ez a te jutalmad. A Panashtok Wampumjukat átadták és még a fehér emberek előtt értek a jávorszarvasok völgyébe, ahol fegyvereiket rejtették volt el. Nem fogtok ott más vadat találni, mint a jávorszarvas kicsinyét, azt pedig már látom öszvéled hátán. Te őszinte voltál és megmontad nekem, hogy nem tudsz lőni, de most már ezt el kell titkolnod, mert azt akarom, hogy társaid becsüljenek épugy, mint ahogy én szeretlek. A sziklára húzódtam és felhajtattam magamnak e ritka szép állatot, és amikor észrevettelek téged, elhatároztam, hogy neked adom. A te golyód találta, légy híressé, amig tényleg el is fogsz ejteni, tudni ilyent. A testvéred nem látott engem és én megyek, hogy ne is tudjon ittlétemről. Az én szemeim szeretnének téged mielőtt ismét látni. Beszéltem. Howgh!

Kezet szoritott velem és elsietett a másik völgy felé.

– Ez volt a hálája az úgynevezett vad, embernek. Nekem adta a dicsőséget, ami őt illette volna. Elutasítsam az ajándékot? Nem, ahhoz gyönge voltam és még igen – fiatal. Old Wabble kigunyolt; bizonyára nem szép tőlem, hogy hazug módon, idegen tollakkal ékeskedem, de hadd irigyeljen az öreg westmann engem, a zöldfülűt! Lebocsájtkoztam a völgybe. Messze lenn állt Ben Neadleer a teljesen sértetlenül maradt öszvérrel. Magamhoz intettem és felvezettem a szarvas hullájához. Fegyveremet, persze isméi magamhoz vettem; az indiánt senki sem látta, azt sem tudták, hogy egyáltalán ismerem. Ben meg volt tehát győződve róla, hogy az állatot én ejtettem el. Elképzelhetitek csodálkozását és irígykedését!

Sajnáltam őt. Azért úgy beszéltük meg, hogy a borjút, a “szarvas kicsinyét" ő ejtette el. Ez azután annyira boldoggá tette, hogy megölelt. Nekem fenn kellett maradnom zsákmányom mellett, hogy a vadállatok kárt ne tegyenek benne; Neadleer felment a fensíkra, hogy Old Wabblet és Littont elhozza. Csak későn délután értek hozzám. Egyikük sem látott, még csak egy szarvasnyomot sem. Az öreg némán állt zsákmányom mellett. Végre elismerte, hogy ilyen hatalmas példányt még sohasem látott. Lompos alakja remegett az irigységtől, úgy, hogy tagjai össze-vissza lötyögtek. Majd szinte korholó pillantást vetett rám és félig lezárt szemei alól mérlegelve mondta: