Karl May

A sziklafészek I.

Ördögi gaztett

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-818-7

MOBI ISBN 978-963-387-819-4

Tartalom

I. A Mormon

II. A Kivándorlóhajón

III. Erős bölény fiai

IV. A Hacienda Del Arroyo

V. A Jumák nyomában

VI. Ördögi gaztett

VII. Jumaölő

VIII. Vértelen győzelem

IX. Sajnálatos félreértés

I. A MORMON

Ha valaki megkérdezi tőlem, melyik a világ legunalmasabb városa, gondolkodás nélkül vágom rá, hogy Guaymas. Sonorában, a Mexikói Köztársaság egyik északnyugati államában fekszik. Itt henyéltem át életem két legtartalmatlanabb hetét.

Sonora keleti részén az égbe nyúló hegyek sok értékes fémet, elsősorban ezüstöt és ólmot rejtenek magukban, s az itt lezúduló patakok majdnem mindegyike sodor magával kimosott aranyat. Akkoriban azonban e természeti kincseket csak nehezen lehetett kiaknázni. Az indiánoktól veszélyeztetett vidékre ugyanis csak erős, nagy létszámú csapat merészkedhetett.

Eredetileg Arizonába készültem. Ám Mexikóban váratlanul kitört a Jargas tábornok vezette lázadás, s a San Franciscóban megjelenő egyik újság szerkesztője megkérdezte tőlem, nem utaznék-e a forrongás színhelyére, és nem tudósítanám-e onnan a lapját. Örömmel ragadtam meg az alkalmat. Jargas vállalkozása azonban nem sikerült. A felkelést leverték, őt magát pedig agyonlőtték. Elküldtem hát utolsó tudósításomat, majd fölkerekedtem, hogy a Sierra Madrén át Guaymasba menjek. Azt reméltem, hogy onnan hajóval a Kaliforniai-öböl valamelyik északibb pontjára juthatok. Feladatom elvégzése után ugyanis a Rio Gilához készültem, hogy ott találkozzam majd Winnetouval, az apacsok főnökével.

Sajnos, még az elhagyatott Sierra kellős közepén szerencsétlenség ért. Lovam fölbukott, és egyik mellső lába eltört. Agyon kellett lőnöm szegény párát, és gyalog folytattam utamat. Napokig nem akadtam össze senki olyannal, akitől lovat vagy öszvért vásárolhattam volna. Attól persze óvakodtam, hogy a „derék” indiánokkal találkozzam, mert arra csak ráfizethettem volna. Ezért aztán boldogan lélegeztem föl, amikor hosszú és megerőltető vándorlás után végre leereszkedhettem a Trachyt-völgybe, ahol Guaymas kikötővároska fekszik.

Bár áhított célomhoz értem, a városka látványa mégsem ragadtatott el. Ez az ablaktalan vályogházakból épült és akkoriban alig kétezer lakosú helység a nap tikkasztó hevétől kiszáradt hullaként hevert a magas, kopár sziklák közt.

A környékén sem láttam egyetlen teremtett lelket, és még az első házak közé érve is teljesen kihaltnak rémlett. Persze én magam sem látszottam sokkal bizalomkeltőbbnek, mint Guaymas, mert senki sem nézhetett gentlemannek, vagy ahogy itt mondják, caballerónak. Ruhámat ugyan San Franciscóban nyolcvan dollárért vettem, de viszontagságos utamon annyira szétfoszlott, hogy néhol szövet helyett már az látszott, amit voltaképpen takarnia kellett volna. Lábbelim is az utolsókat rúgta. Jobb csizmámnak a sarka várt le, a balnak pedig az orra emlékeztetett holmi tátott kacsacsőrre. Hát még a kalapom! Ez a jobb időkben sombrerónak, tehát árnyékadónak nevezett fejfödő erről a kitűnő tulajdonságáról áruló módon teljes egészében lemondott. Valamikor malomkerék szélességű karimája lassacskán leszakadozott, s ami még a fejemen maradt belőle, az főként török fezre hasonlított, és leginkább tésztaszűrésre lehetett volna használni. Egyedül bőrövem, e régi kísérőm bizonyította be most is állhatatos hűségét. Ha hajam állapotáról, bőröm színéről és más, kizárólag személyemet érintő dolgokról is írnék, akkor ezzel súlyosan vétenék az önbecsülés ellen.

Amikor jobbra-balra tekingetve lassan végigbaktattam az utcán, fölfigyeltem egy épületre. Tetején két rúdon fa cégtábla állt. Rajta sötét alapon, hajdan fehér, de már szürkére kopott betűkkel ezek a csábító szavak díszelegtek:

Mesón de…

A többit nem tudtam leolvasni. Épp a felirat második felét igyekeztem kibetűzni, amikor hirtelen léptek zaja ütötte meg a fülem. Megfordultam, és peckes járású férfiún akadt meg pillantásom. Udvariasan ráköszöntem, és megkérdeztem, melyik a legajánlatosabb vendégfogadó ebben a városban. A férfiú az előttünk álló épületre mutatott.

– Ne menjen tovább, senor! Ez a város legelőkelőbb szállodája. A cégtábláról ugyan most hiányzik a Madrid szó, de ha ön rábízza magát a fogadósra, don Geronimóra, akkor semmiben sem lát hiányt. Tanácsomat megfogadhatja, mert én vagyok Guaymas közjegyzője, s ezért mindenkit ösmerek. A dolog feltétele persze az, hogy tudjon fizetni.

Míg fontos tisztségével büszkélkedett, megvető tekintetéből kiolvashattam, mi a véleménye rólam. Valószínűleg azt gondolta, hogy a szálloda helyett inkább a helyi börtönben lenne a helyem. Közlése után méltóságteljes tartásban folytatta útját.

Megfogadtam hát e helyi híresség tanácsát, és a nyitott ajtó felé indultam.

A város legelőkelőbb szállodája! Mesón de Madrid! Jó szobák, tiszta ágyak, ízletes ételek! Erre a gondolatra szájamban összefutott a nyál. Beléptem hát, és azonmód benn is termettem…, „az egyesített helyiségben”. A vendégfogadó ugyanis egyetlen helyiségből állt. A hátsó ajtó az udvarra nyílt. Ablakot nem láttam. A koromtól fekete kő tűzhelyet a hátsó ajtó mellé építették, hogy füstje ott azonnal távozhassék. A keménnyé döngölt agyagpadlóba néhány cölöpöt vertek, s azokra szögeitek az asztallapokat, valamint a paddeszkákat. Székek nem voltak. Az egyik fal mentén fityegtek a függőágyak. A szemközti falnál ékeskedett a söntés, láthatólag néhány ócska ládából tákolták össze.

A söntés mellett ringtak azok a függőágyak, amelyek a fogadós családjának nyújtottak kellemes pihenést. Az elsőben három kisfiú aludt; végtagjaik annyira összegabalyodtak, hogy azok hovatartozását csak hosszabb, elmélyült tanulmányozás után lehetett volna kideríteni. A másodikban a fogadós leánya, senorita Felisa nyugodott. Ő, ahogy másnap megtudtam, tizenhat tavaszt ért meg. Most azonban úgy horkolt, hogy bízvást túlharsogott volna egy százhatvan főnyi doni kozák kórust is. A harmadik függőágyban a fogadósné, dona Elvira tartotta déli ejtőzését. Szavamra, legalább két méter magasnak becsültem. A negyedik és legtávolabbi függőágyban valami gyűrű alakú, szürke vászonba burkolt tárgyat fedeztem fel. Messziről tengeri hajókon használt mentőövnek tetszett. Közelebb lépve azonban be kellett látnom, hogy ebből a tekercsből szükség esetén valami magasabb rendű is kifejlődhet, s ezért enyhén megráztam. A gyűrű erre megmozdult és felbomlott. Először csak két kar és láb, majd egy fej Is előtűnt. A mentőöv teljesen szétnyílva kiugrott a függőágyból, és szürke vászonruhába öltözött aprócska, vézna, nagyon sovány emberkévé alakult. Meghökkenve bámult rám, és szemrehányó hangon kérdezte:

– Mit óhajt, senor? Miért zavarja nyugalmamat? Egyáltalában, miért van ébren, és miért járkál? Ebben a halálos forróságban minden értelmes ember alszik.

– A fogadóssal szeretnék beszélni – válaszoltam.

– Én vagyok. Don Geronimónak hívnak.

– Éppen most érkeztem Guaymasba, hajóra szeretnék szállni. Lakhatom addig önnél?

– Majd meglátjuk! Most azonban aludjék, ott az egyik függőagyban!

A túlsó fal felé mutatott.

– Fáradt vagyok ugyan – válaszoltam –, de azért előbb ennék valamit.

– Majd később, később! Előbb csak aludjék! – noszogatott sürgetően.

– És inni is szeretnék!

– Helyes, helyes! Majd mindenről gondoskodunk, de most előbb aludjék, aludjék!

Eleinte halkan beszélt, de aztán egyre hangosabb lett. Akkor azonban meglendült a szomszédos függőágy, s ezért intőn felém suttogta:

– Ne beszéljen tovább, mert még fölébred dona Elvira! Aludjék csak, aludjék!

Visszamászott függőágyába, és ismét gyűrűvé alakult. Mit tehettem? Hagytam a mentőövet és családját tovább aludni. Halk léptekkel, hogy senkit föl ne keltsek, kiosontam a hátsó ajtón, amely tágas udvarra vezetett. Egyik távoli sarkában póznákból összetákolt és kukoricaszárral fedett fészerben néhány szerszámot tartottak. A mellette felhalmozott kukoricaháncs-rakás tövében láncos kutya hevert… és aludt. Egy pillanatra kinyitotta ugyan a szemét, de aztán ismét lehunyta, ügyet se vetett rá, hogy kukoricaháncsból fekhelyet készítek mellette, s elnyúlok rajta. Puskáimat magamhoz ölelve azonnal elszunnyadtam. A fáradtságtól olyan mély álomba merültem, hogy csak késő délután riadtam föl, amikor valaki megrázta a karomat.

A kis fogadós állt előttem.

– Senor, keljen föl! A döntés ideje elérkezett.

– Miféle döntésé? – kérdeztem, és felálltam.

– Azé, hogy nálam maradhat-e vagy sem.

– Miért kell ezt eldönteni?

– Dona Elvira azt kívánja, hogy csak caballerót fogadjak be – válaszolta –, s azt ugyebár önnek is el kell ismernie, hogy különösképp nem hat effélének.

– Csakugyan? – kérdeztem kényszeredett mosollyal, és lebámultam rá. – Úgy véli, hogy csak az lehet caballero, aki új ruhában jár?

– Nem, valóban, néha előkelő férfiak is rákényszerülhetnek arra, hogy külsejüket elhanyagolják. Dona Elvira azonban kitűnően ért ennek megállapításához, s az ön látványa visszataszította.

– Hogyan, hát látott? Hiszen amikor jöttem, a hölgy mélyen aludt.

– No, természetesen, hiszen amikor semmi más dolga nincs, szívesen szendereg. Később azonban idejött, szemügyre vette az ön ruháját, csizmáját és kalapját, s akkor, képzelheti… Nos, senor, szükséges, hogy világosabban is kifejezzem magamat?

– Nem, így is tökéletesen értem, don Geronimo. Hát, ha a ház úrnőjének nem tetszem, más szállást keresek.

Elindultam, de visszatartott.

– Megálljon! Várjon még! Olyan kihalt a ház, ha nincs benne vendég, s én egyáltalán nem tartom önt csavargónak. Majd szólok néhány szót az érdekében dona Elviránál. Ehhez azonban igazolnom kell, hogy hasznát vehetjük önnek. Tud dominózni?

– Hogyne – válaszoltam álmélkodva.

– Helyes! Jöjjön be! Kísérletet kell tennünk.

Bement a „szálloda” belsejébe, s én követtem. Dona Elvira ismét a függőágyban feküdt, senorita Felisa pedig egy üveg rum mellett, a söntésasztalnál ült. A három kisfiú kint az utcán pajtásaival játszott. Rothadt narancsokkal dobálták egymást. Don Geronimo gyorsan előszedte dominókészletét, és asztalhoz ültünk. Amint megcsörrentek a lapocskák, dona Elvira fölkapta a fejét. Senorita Felisa is fölfigyelt, és palackostul áttelepedett asztalunkhoz, hogy nézhesse a játékot. Rögtön láttam, miféle emberek közé kerültem. Ezek aludtak, ha nem dominóztak, és dominóztak, ha nem aludtak. Megnyertem az első, a második és a harmadik játszmát is. A kefehajú, értelmes képű fogadós az első után földerült, a második után csodálkozott, a harmadik után pedig elragadtatással ujjongott:

– Jaj, de örülök! Ön mester, senor! Maradjon nálunk, hogy tanulhassak öntől. Három játszmát még senki sem nyert meg ellenem.

Hm, ami azt illeti, olyan gyengén játszott, hogy győzelmem nem túl nagy szellemi erőfeszítést igényelt. Odasietett a feleségéhez, és élénken sugdolóztak. Ezután a söntés alól könyvet és hatalmas tintatartót vett elő, és mindkettőt elém helyezte.

– A jóságos dona Elvira beleegyezett abba, hogy itt maradhasson, írja hát be nevét ebbe a vendégkönyvbe!

Annál az oldalnál, amelyre az utolsó bejegyzést írták, tollat találtam, ősrégi lúdtollat; valamilyen kemény, vastag anyaggal bevont, vágott hegye csizmám orrához hasonlóan szétvált.

– Ezzel írjak? – kérdeztem kedélyesen.

– Természetesen, senor. Nekem nincs másik, és biztosra veszem, hogy ön sem hord magánál írószerszámot.

– De hiszen ezzel lehetetlen!

– Hogyhogy? Kijelenthetem, hogy amióta ez a szálloda az enyém, s ennek már majdnem tíz éve, minden vendégem nevét ezzel a tollal és ezzel a tintával róttuk be.

A tinta már teljesen beszáradt.

– Különös!… Hogyan csinálták?

– Vízzel. Ha az írás művészetében csak valamelyest is járatos lenne, akkor ezt könnyen kitalálhatta volna. Ha a tollat forró vízben áztatjuk, még a vadonatújnál is puhább lesz. És ha a forró vizet a tartóba öntjük, akkor kitűnő tintát kapunk. Házamnál nagy a forgalom, és mivel minden vendég nevét kötelességem bejegyezni, rengeteget kell írnom. Nem pazarolhatom tehát a tintát és a tollat. Az ön nevét majd én jegyzem be, mert úgy látom, járatlan az írásban.

– Nagyon kérem, tegye meg, senor! Nagy tehertől szabadítaná meg lelkemet.

– Nagyon helyes! Nem lehet mindenki tanult ember. Rögtön nyélbe is ütöm a dolgot, csak előbb vizet forralok.

A söntéshez ment, ahol egy lámpásba spirituszt – vagy talán rumot? – öntött, majd meggyújtotta a kanócot, és bádogedényt tartott a lángnyelv fölé. Vendégeit bölcs takarékosságból tíz éven át arra kényszerítette, hogy ugyanazt a tintát és tollat használják, s ugyanakkor, szintén bölcs takarékosságból, minden alkalommal jelentős mennyiségű spirituszt égetett el. Az edényt ugyanis legalább negyedórán át kellett türelmesen a lámpa fölé tartania, míg; fölforrt a víz. Először a tollat mártotta az edénybe és főzte puhára, majd a vizet a tintatartóba öntötte, és erőteljesen fölkavarta a tollal.

– Így, most felkészültem az alkotáshoz!

A könyvet maga elé húzta, a tintatartót pedig úgy állította, hogy kényelmesen a keze ügyében legyen. Néhányat köhintett, majd összeráncolva homlokát, más helyre tolta a könyvet, és máshová állította a tintatartót… Egyszóval úgy viselkedett, mint aki a világ legnehezebb mutatványára készül.

– Nos, figyeljen ide, senor – jelentette ki fontoskodóan. – Most bejegyzem ideérkezésének napját, hónapját és évét, majd az ön nevét és foglalkozását vagy hivatását, és végül idejövetele célját. Remélem, mindezeket a valóságnak megfelelően közli velem.

Kétségkívül olvashatóan pingálta le a kívánt adatokat. Lassan, nagy óvatossággal és odaadással körmölt, ahogy az már az ilyen fontos művelethez illett. Jó félóra múlva elégedett arccal félretolta a könyvet, és megkérdezte:

– Nos, hogyan tetszik az írásom, senor? Látott-e már valaha az enyémhez hasonló betűvetést?

– Nem, még soha! – válaszoltam az igazságnak megfelelően. – Nagyon szemrevaló írásjelek!…

– Nem csoda, hiszen roppant gyakorlatra tettem szert. A legtöbb vendég, önhöz hasonlóan, nem tudja, hogyan bánjék tintával, tollal. Egyébként adatai közül egyet nem értettem. Azt állítja, hogy ön „író”. Ilyen foglalkozású ember nálam még sohasem járt. Mi ez a mesterség? A kereskedelemben írnokoskodik vagy netán a katonaságnál? Vagy talán éppenséggel adóvégrehajtó?

– Egyik sem. Az „írót” önök, spanyolok autornak vagy escritornak nevezik.

Elképedve bámult rám.

– Ön vagyonos?

– Nem.

– Akkor szívből sajnálom. Hiszen e hivatása mellett szükségképpen éhen kell vesznie.

– Hogyhogy, don Geronimo?

– Még kérdi? Ohohó, pontosan ismerem én az írók helyzetet, mert itt, Cuaymasban is él egy escritor. Dúsgazdag, ezért töméntelen sok haszontalanságot firkálhat egy Hermosillóban megjelenő lapba. Rengeteget kell fizetnie azért, hogy kinyomtatva láthassa idétlen irományait. Olyan foglalkozás hát ez, amelyik óriási kiadásokkal jár, és semmi hasznot sem hoz. Ajjajaj! önnek miből telik ételre, italra és ruházkodásra? Szívből sajnálom, hogy ilyen szép szál, derék, értelmes ember létére ilyen éhenkórász mesterségre adta a fejét…

– Hopp! Mondja csak, egyáltalán ki tudja maga fizetni azt, amit nálam elfogyaszt?

– Arra még futja.

– Ennek módfelett örülök. Hm, escritor! Most már nem csodálkozom azon, hogy ennyire lerongyolódott, de… Teringettét! Most jut eszembe. Ha ön escritor, akkor mégiscsak tud írni!

– Magától értetődik.

– Miért titkolta hát el?

– Udvariasságból. Nem akartam ellentmondani, amikor azt állította, hogy nem értek a tollforgatáshoz.

– Helyes! Udvariassága jó ajánlólevél. Megkérdezhetem, hogy honnan jött?