Karl May

A sziklafészek II.

Igazságos megtorlás

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-820-0

MOBI ISBN 978-963-387-821-7

Tartalom

I. PLAYER

II. ALMÁDEN-ALTO FELÉ

III. TOVÁBB A VESZÉLYES ÚTON

IV. IGAZSÁGOS MEGTORLÁS

V. A SZIKLAFÉSZEK TÖVÉBEN

VI. A FÖLD GYOMRÁBAN

VII. A "SÁTÁN" BILINCSBEN

VIII. AZ ÓRIÁS BOSSZÚJA

IX. JUMA-TSZIL

Regényem első kötetében arról adtam számot, milyen szedett-vedett-tépett állapotban vetődtem el a mexikói Guaymas városkába. Úgy terveztem, innen a Kaliforniai-öböl partjáról kelek majd utamra, hogy barátommal, az apacsok legendás főnökével találkozzam. A sors azonban úgy intézte, hogy a napkövezte, álmos porfészek ütött-kopott fogadójában baljós alakkal akadtam össze. Megtudtam, Herry Meltont főbenjáró ügy vezérelte a világnak erre a tájára. Mormon település alapját készült megvetni - ám eközben persze nem csekély buzgalommal szolgálta saját üzleti céljait is. A telepalapításhoz szükséges nagybirtokra már rátalált, és kiderült, hogy a hatalmas haciendához történetesen hozzátartozik távolabb, északabbra valamilyen gyanús higanybánya is - művelését munkáskezek hiányában már réges-rég abbahagyták. Csakhamar annak is nyomára jutottam, milyen ördögi tervet eszelt ki ez a cégéres gazember.

Német kivándorlókat csábított át az Újvilágnak ebbe a veszélyes zugába, látszólag azzal az ürüggyel, hogy honfitársaim majd a birtokon dolgozzanak. A haciendát azonban indián szövetségeseivel, a jumákkal elpusztíttatta, a kivándorlókat foglyul ejttette.

Így aztán potom áron megkaparinthatta a roppant kiterjedésű földdarabot.

Napnál világosabb lett, milyen aljas szándék vezérli: elhajtja nyomorult földijeimet a pokoli higanybányába, ahol persze majd idővel elpusztulnának.

Nem maradt más választásom, közbe kellett lépnem honfitársaim érdekében.

Nekivágtam hát.

Útközben sikerült megmentenem a biztos haláltól Erős Bölény mimbrényó főnök három gyermekét, két talpraesett fiút meg egy kedves, fiatal nőt.

Továbbá találkoztam Winnetouval is, és egyesült erővel még Nagy Száj főnököt, a jumák vezérét, a mimbrényók ádáz ellenségét is sikerült foglyul ejtenünk, és vele együtt juma harcosokat is, szép számban.

I. PLAYER

Még alig hajnalodott, amikor másnap nyeregbe szálltunk. A fogoly jumák gyűlölködő tekintettel nézték távozásunkat, s vezérük, Nagy Száj, utánunk is kiáltotta:

- Ott lovagolnak el az árulók, a háromszorosan hazugok! Ha nem lennék fogoly, leütném és leköpném őket!

A mimbrényók gúnyosan nevettek rajtuk, hiszen nem tetszett valószínűnek, hogy Nagy Száj valaha még egyszer szabad lesz. Mi azonban rövidesen viszontláttuk ezt a veszedelmes fickót!...

Nagyon aggódtam a bevándorlókért, ezért derekasan meghajszoltuk lovainkat. Már a második nap délutánján a hacienda határára értünk.

Ismét a patak mentén haladtunk, s úgy pillantottuk meg a fölperzselt épületeket körülvevő falat. Winnetou ekkor kijelentette:

- Először Shatterhand testvérem kutasson! Mert ha valaki minket is meglát, jumáknak tarthat, s elmenekülhet előlünk.

Egyedül lovagoltam hát be az udvarra. Amikor a délnyugati sarkon befordultam, meg is pillantottam egy fehér férfit, aki lassú léptekkel közeledett felém hosszú kabátjában.

- Buenos dias! Jó napot! - köszöntöttem. - Itthon van a hacienda tulajdonosa, Seńor Melton?

- Sajnálom, de most nem találhatja itt. Don Timoteo Pruchillóval, a régi tulajdonossal belovagolt Uresbe, hogy a vételi szerződést közjegyzőileg hitelesítsék.

- De a két Seńor Wellert csak itt találom?

- Őket sem. Fölmentek a Fuente de la Rocához. A lengyel és német munkásokkal együtt... De megtudhatnám, hogy kihez van szeren...?

Ekkor látta meg a három indiánt, és torkán akadt a szó. Rémülten meredt az apacsra, majd fölkiáltott:

- Winnetou! Ezer ördög! Ezt is csak az az emberbőrbe bújt ördög vezethette ide!

Űzött vadként elrohant a hamuval borított erdei talajon, a leégett fák és bokrok csonkjai közt. Winnetou a szökevény nyomába eredt.

Az üldözés azonban nehéznek bizonyult. A földet tenyérnyi magasságig beborító pernyéből alig-alig látszottak ki a leégett fák szürkésfekete csonkjai. Winnetou lova néhány kisebb botlás után megállt, az apacs leugrott a nyeregből.

Amikor a fennsíkra ért, megállt, szempillantás alatt fölmérte a menekülő előnyét, majd vállához kapta puskáját. Nem lőtt azonban, hanem fegyverét leengedve legyintett egyet. Ezután lefutott a magaslatról, hátasához sietett, és visszaügetett a patak innenső oldalára.

- Ki ez az alak? - kérdeztem.

- Az igazi nevét nem tudom. Általában Playernek, Játékosnak nevezik.

- Player! Vagy úgy! Róla persze már éppen eleget hallottam. Tudod, hogy Melton fivére hírhedt hamiskártyás. Igen jó viszonyban van Playerrel. Évekig közösen folytatták szennyes üzletüket. Nagy kár, hogy sikerült megszöknie.

- Menjünk utána?

- Most fontosabb teendők várnak. Player közölt velem néhány dolgot. Figyelj rám, testvérem!

Elmondtam mindazt, amit hallottam. Amikor beszámolóm végére értem, elgondolkozva megjegyezte:

- A bűntény végrehajtásához szükségesek a jumák, de a fölbújtók a sápadtarcúak. Mindig így történik. Végül majd kiirtják a vörösöket, méghozzá olyan bűnökért, amelyekért igazából a fehérek felelősek. És most nem is közönséges sápadtarcúakkal van dolgunk, hanem olyanokkal, akik rendkívül jámboraknak, a végítélet szentjeinek vallják magukat.

Tudtam, hogy sajnos, az apacsok főnökének igaza van. Ha a mormonok a Meltonhoz, a Wellerekhez vagy a Playerhez hasonló alakokat nemcsak befogadják, hanem még új telepek alapítására is kiküldik őket, akkor szektájuk férges gyümölcse a fának, nem érhet be rajta, hanem földre hullva el kell rothadnia.

- Mennyi idő alatt lovagolhatunk föl Uresből a Fuente de la Rocához? - kérdeztem.

- Három nap alatt följuthatunk.

- Akkor visszatérhetünk, méghozzá a haciendán át. Ketten lovagolunk el, és a két testvért itthagyjuk.

- Testvérem úgy gondolja, hogy titkon figyeljék Playert?

- Igen. Szerintem föltétlenül visszatér. Ha nem talál itt minket, akkor biztonságban érzi majd magát, s így a két mimbrényo könnyebben megfigyelheti.

- Legyen úgy, ahogy testvérem kívánja. Vigyázzanak rá, de óvatosan és észrevétlenül. Akkor foglyul ejtjük, és rákényszeríthetjük arra, hogy elmondja mindazt, amire kíváncsiak vagyunk.

Winnetou tehát mindenben egyetértett velem.

A mimbrényók megkaptak minden szükséges utasítást, mi pedig megitattuk lovainkat a pataknál, és pihenés nélkül fölkerekedtünk Ures felé.

Jól ismertem az utat, ezért olyan gyorsan haladhattunk, ahogy csak lehetett. Besötétedés után három-négy órát pihentettük hátasainkat, majd holdfölkeltekor ismét nyeregbe szálltunk.

Hihetetlenül kitartó állatainknak köszönhettük, hogy másnap déltájban elértük célunkat. Utunk végén fáradtan, szinte csak botladozva vittek minket a házak közt. Ezért aztán nem sokat keresgéltünk, hanem az első kocsmánál leszálltunk róluk.

Bár a csapszék nem látszott túlságosan bizalomgerjesztőnek, jó bort és tortillát, vagyis tojáslepényt azért mégis kaptunk benne, lovainkat pedig rendesen ellátták tengerivel meg vízzel. A számla sem aggasztott.

Hanem most merre menjünk, hol keressük Meltont és a hacienderót?

Winnetouval együtt elindultam ahhoz a nagyszerű hivatalnokhoz, akinél első ittlétemkor már jártam.

A hivatali helyiség előtt megint ugyanaz a rendőr ólálkodott, aki akkoriban rendre utasított, és a szobába lépve, a seńora és férje megint ugyanúgy egy-egy függőágyon hevert. A harmadik függőágyban pedig, nagy örömömre, kedélyesen hintázva a haciendero ült. Amikor meglátott minket, köszönésünket sem várva meg, rám ripakodott:

- Per Dios! Istenemre! A német! Azt hittem, hogy az indiánok foglya! Mit keres itt?!

- Önt is elfogták - jegyeztem meg -, és most mégis szabadnak látom. Minek köszönheti ezt?

- Seńor Meltonnak tartozom érte hálával. Önért is közbenjárt valaki?

- Igen, a késem.

- Ez mit jelent?

- Azt, hogy saját erőmből szabadultam meg. Nekem nincs szükségem Meltonhoz hasonló közbenjárókra. Egyébként téved, ha azt hiszi, hogy szabadulását neki köszönheti. Óva intettem önt attól az embertől!

- Seńor Melton velem becsületesen viselkedett. Azok után, amiket értem tett, az ön még mindig hangoztatott rágalmait puszta rosszindulatnak minősíthetem.

- Valóban becsületesnek tartja azt, hogy az indiánokat önre uszította, és birtokát elpusztíttatta?

- Ő? Ezt az elképesztő ötletet egyszer már hallottam öntől. Mivel akkori ellenvetéseim eredményteleneknek rémlenek, most döntő bizonyítékot akarok szolgáltatni arra, hogy milyen helytelenül ítéli meg ezt a derék férfiút. Önnek nincs joga beleavatkozni ügyeimbe, fölösleges kéretlen tanácsokat osztogatnia. Ám ezt most nem firtatom. Csak annyit szeretnék mondani, hogy Melton megvette a haciendámat!

- Igazán? Tudok róla!

- Úgy? És ennek ellenére gyanúsítani merészeli ezt a seńort? Nem látja be, hogy csak lelki nemessége vitte rá erre a vételre?

- Lelki nemessége? Hogyhogy?

- Az elpusztított birtok szinte semmit sem ér. Helyreállításához rengeteg pénz kellene. Egy csapásra szegény ember lettem, hiszen haciendámért egyetlen fityinget sem kapnék senkitől. Ez az úr azonban megértette reménytelen helyzetemet. Akkora összeget adott, amekkorát tíz év alatt sem hozhat ki abból a birtokból.

- Megkérdezhetem, hogy mennyit fizetett?

- Kétezer pesót! Nyomban azután, hogy az üzletkötést elhatároztuk. Megszabadulásunk után azonnal. Méghozzá szépen csengő aranyakkal. Az a tény, hogy még a közjegyzői hitelesítés előtt fizetett, jó szívének és becsületességének újabb bizonyítéka.

- Hm! Erről alkotott véleményemet szeretném személyesen közölni vele. Itt van?

- Nincs, még tegnap elment.

- Hová?

- A haciendára. Oda kell hát mennie, ha bocsánatot akar tőle kérni igaztalan vádaskodásáért.

- Egyedül lovagolt el?

- Természetesen. Egyébként nem is tudom, hogy miért válaszolgatok ezekre a kérdésekre, hiszen önnek ezekhez semmi köze. Ezért megkérem, hagyjon nekem békét.

Ridegen elfordult. Ezzel akarta jelezni, hogy többé semmi dolga sincs velem. Én azonban nem zavartattam magamat.

- Kizárólag azért jöttem, hogy önnel erről az ügyről beszéljek.

Erre a hölgy haragosan rám förmedt:

- Micsoda tapintatlanság! Don Timoteo tudni sem akar többé önről.

- Téved, seńora, Don Timoteo meghallgat. Ha ön unatkozik, jogában áll távoznia.

- Mi jut eszébe? Barbár német! Don Timoteo a vendégünk, gondoskodunk arról, hogy senki se háborgathassa. Parancsolom, hogy pillanatokon belül hagyja el ezt a helyiséget!

- Én a férje irodájában vagyok. Jogosan tartózkodom itt, mert az ő hivatalos tevékenységét akarom igénybe venni. Kettőnk közül tehát csak én szólíthatom fel önt távozásra.

Láttam, hogy rendreutasításomtól majd szétpukkad. Lekicsinylően végigmért, majd férjéhez fordult.

- Távolítsd el ezt az alakot!

Ures ura erre lecsúszott függőágyából, és tiszteletet parancsoló tartásban elém állva, az ajtóra mutatott.

- Seńor, nem hajlandó eltakarodni? Tartóztassam le ellenszegülésért?

Mielőtt még válaszolhattam volna, Winnetou hirtelen hozzálépett, megragadta hóna alatt, fölemelte, függőágyához vitte, óvatosan belefektette, majd csöndesen figyelmeztette:

- Maradjon itt, és várjon nyugodtan. Felesége pedig hallgasson, ha férfiak beszélnek. A szkau törődjék a gyermekeivel, és ne szóljon bele, ha felnőtt férfiak tanácskoznak! Mellettem áll fehér testvérem, Old Shatterhand, én pedig Winnetou vagyok, az apacsok főnöke.

Alig ejtette ki nevét, a hölgy máris elfelejtette az őt és férjét ért sérelmeket. Teljesen megváltozott hangon fölkiáltott:

- Winnetou! Az apacsok főnöke! A híres vörösbőrű! Igaz lenne? Valóban ön az?

A büszke Winnetou ügyet sem vetett ezekre a szavakra, ezért én válaszoltam helyette:

- Igen, ő az, seńora. Most tehát akár tetszik, akár nem, kénytelen lesz elviselni azt, hogy itt maradjunk. Ellenkező esetben Winnetou önt is fölkapja, és kiteszi innen.

Erre boldogan tapsolni kezdett.

- Micsoda kaland, Winnetou karjában lenni! Egész Ures erről beszélne, mindenki irigyelne! Kipróbálom!

- Seńora, erről lebeszélem. Az, hogy valakit a karunkba veszünk, vagy kidobunk az utcára, nem ugyanaz. Szótlanul figyelje vörös barátomat, akkor majd leírhatja barátnőinek! Ez a legjobb tanács, amit adhatok, mert ha ismét beszélni kezd, biztosra veheti, hogy a legrövidebb időn belül nélkülöznünk kell az ön társaságát.

Válasz helyett újabb cigarettára gyújtott. Úgy helyezkedett el függőágyában, mintha cirkuszban lenne, s a legnagyobb világcsodát mutatnák be neki. Dicséretre méltó férje és élettársa is láthatóan megnyugvással szemlélte az apacsok főnökét. Nyilvánvalóan nem vette már zokon, hogy olyan határozottan megragadta. Ami a hacienderót illeti, a Winnetou név rá is a kívánt hatást tette.

Örültem hát a fordulatnak, és így szóltam a földbirtokoshoz:

- Don Timoteo, a juma indiánok lerombolták haciendáját, és mindenét elrabolták. Úgy képzelem, hogy még a zsebeit is átkutatták, és még azok tartalmát is elvették. Igaz?

- Természetesen.

- Melton zsebeivel is ugyanezt tették?

- Igen.

- Akkor hogyan fizethetett ki kétezer pesót csillogó aranyakkal?

A nemes don döbbenten bámult rám, és zavartan, szaggatottan válaszolta:

- Igaz is... Hogyan... került hozzá... ez a pénz?!

- Inkább azt kérdezze meg, hogy az indiánok miért hagyták nála ezt a pénzt? Kétezer aranypesót nem lehet elrejteni az indiánok szeme elől. Ez az összeg még a leggazdagabb főnök számára is vagyont jelent, ennyit semmiképpen sem szalaszt el. Ha Nagy Száj ennyi aranyról lemondott, akkor erre nyomós oka lehetett! Nem tudja elképzelni, hogy mi lehetett ez az ok?

- Nem.

- Csak egyetlen oka lehetett. Idegennél, különösen ellenségnél nem hagynak a vörösök ekkora kincset. Éppen ezért Meltonnak Nagy Száj barátjának és szövetségesének kell lennie.

- Téved! Melton a barátom. A birtok megvételével bizonyította ezt.

- Valamit csakugyan bizonyított ezzel, de nem azt, hogy a barátja, hanem azt, hogy áruló Júdás. Mennyit ért a haciendája a támadás előtt?

- Ezt nem is tudom megmondani. Az engem ért szörnyű veszteségről nem óhajtok beszélni.

- Eladta volna akkoriban a birtokát?

- Nem, eszembe se jutott volna.

- Nos, akkor minden világos előttem. A mormon megbízást kapott arra, hogy vegyen földbirtokot ezen a vidéken. Az ön haciendája megfelelt neki, de tudta, hogy annak ára túl magas lenne. Elpusztíttatta tehát, hogy így értéktelenné váljék. Nagy Szájjal úgy állapodott meg, hogy az indiánok raboljanak el mindent, mert tudta, hogy így a földbirtokot potom áron veheti meg. A sikeres rajtaütés után a vörösök gazdag zsákmányt szereztek, s ezért a pénzt meghagyták neki. Nem érti?

- Nem, mert az ilyen gonoszság túl szörnyű lenne. Gondolt már arra, hogy milyen hasznot hozhat neki az elpusztult és értéktelenné vált földbirtok?

- Majd újjáépíti!

- A régi hacienda sem ért annyit, amennyibe ez kerülne, nem is számítva azt, hogy a befektetett tőke évekig semmi hasznot sem hozna.

- Erre persze én is gondoltam. Emögött valami olyasmi rejtőzik, amiről egyelőre nem tudok, de amit előbb-utóbb mégiscsak földerítek. Ön azt hiszi, hogy Melton visszatért a haciendára, de nem ez a helyzet. Mi onnan jövünk, s ezért találkoznunk kellett volna vele. Ott csak egy őrt hagyott hátra.

- Hm! Ez persze különös.

- Amikor Meltonnal a haciendáról eljött, a két Weller és a bevándorlók még ott voltak?

- Igen. Természetesen azokat a lengyeleket és németeket is átvette tőlem. Az ő segítségükkel akarja újjáépíteni a birtokot. A két Wellert felügyelőnek fogadta föl.

- Azok azonban már nincsenek ott. Az ön távozása után nyomban elvonultak föl a Fuente de la Rocához.

- A forráshoz? - kérdezte csodálkozva.

- Oda. A két Weller a lengyelekkel és a németekkel. Ott egy sereg juma indián vár rájuk.

- Lehetséges? Honnan tudja? - kérdezte, és kiugrott függőágyából.

- Playertől, aki eleinte Melton barátjának nézett, és ezért egyet-mást közölt velem.

- A forráshoz! - ismételte, és izgatottan kezdett föl s alá járkálni a szobában. - Ez elgondolkoztató. Ez valóban elgondolkoztató, föltéve, ha értesülése nem téves, seńor!

- Nem téves. Player csak első meglepetésében árulta el ezt a titkot. Később, amikor meglátta Winnetout, elmenekült előle. A lelkiismerete tehát rossz. És itt kell megragadni a felgombolyítandó fonalat. Valamilyen okból Melton számára az ön haciendája még elpusztult állapotban is nagy értéket jelenthet. Azért jöttem Uresbe, mert önnel és vele akartam találkozni. Ő azonban már föltehetően a Fuente de la Rocához lovagolt, hogy ott utolérje a két Wellert.

A haciendero, aki még mindig föl s alá járkált, most hirtelen megfordult, és elém állt.

- Seńor, értem már. Ha valóban odament, akkor rájöttem, hogy miért értékes számára a hacienda még elpusztult állapotban is.

- Nos? - kérdeztem kíváncsian.

- A haciendához egy higanybánya is tartozik. Nem tartottam üzemben, mert nem kaptam hozzá munkásokat, és mert az indiánok komolyan veszélyeztették azt a vidéket...

Minden megvilágosodott előttem, de ez csak növelte honfitársaim iránt érzett aggodalmamat. Megkérdeztem tehát:

- Hol az a bánya?

- Fent a Juma-hegyekben. Ötnapi járásra innen.

- A Fuente de la Roca útba esik?

- Igen, persze, persze! Hiszen éppen ez az, amivel seńor Melton megtévesztett.

- Á, hát végre mégiscsak megingott a bizalma? Most már tudom, hogy hányadán állunk. Meltont kizárólag a higanybánya érdekelte. Azon milliókat kereshet, ha rendelkezik elegendő munkással. És ön elég balga volt ahhoz, hogy a haciendát a bányával és hatvanhárom munkással együtt potom kétezer pesóért eladja neki. Ezek után is azt állítja, hogy becsületes caballero?!

- Bitang gazember, tolvaj és csaló, rabló ördög! - kiáltotta Timoteo Pruchillo dühösen. - A világ legnagyobb szamara vagyok!

- Látja, Don Timoteo, én figyelmeztettem!

- Igen, elismerem! - kiáltotta, és öklével a homlokát verte. - Bárcsak hittem volna önnek!

- Akkor még most is a haciendáján ülhetne, mert a jumák véres fejjel menekültek volna el.

- Igen, így lett volna, így lett volna! Valójában azonban még az állataimat is elrabolták, úgyhogy többé semmim sem maradt, egyáltalában semmim.

- Valamije mégiscsak maradt! Kapott kétezer pesót, és...

- Ne gúnyolódjék, seńor!

- Nem gúnyolódom. Van kétezer pesója, és megvannak a jumák által elrabolt állatai az összes elvitt holmival együtt. Én ugyanis nemcsak megszöktem az ellenségtől, hanem a Winnetou vezetésével segítségemre siető mimbrényókkal még el is fogtam őket. Mindent vissza kellett adniuk, és ráadásul a mimbrényók még magukkal is hurcolják a jumákat, hogy sátraiknál ítélkezzenek fölöttük. Jelenleg ötven mimbrényó azon fáradozik, hogy az ön állatait visszaterelje a haciendára.

Boldog csodálkozásában szinte sóbálvánnyá vált.

- Elfogták a jumákat...?! Megbüntetik őket...?! Ötven mimbrényó... elindult a haciendára... az állataimmal...?!

Szaggatottan beszélt. Aztán hirtelen karon ragadott, és az ajtó felé akart vonszolni.

- Jöjjön! Nekünk most azonnal a haciendára kell mennünk!

- Azt mondja, hogy "nekünk"? Mit keresnék én ott?

- Ne beszéljen így, seńor! Bár tudom, jogosan teszi. Semmibe vettem, megbántottam, sőt meg is sértettem. Akkor vak voltam... de most... á! - elharapta a szavát, és izgatottan a tisztviselőhöz fordult: - Támadt egy ötletem! Nem lehetne a haciendát a munkásokkal és a bányával együtt valahogyan visszakapnom? Az adásvételt mindenképpen véglegesnek kell tekintenem?

- Úgy bizony - válaszolta a megkérdezett.

- Nincs benne valami hiba, valamilyen egészen jelentéktelen, amelynek alapján visszakaphatnám a birtokomat?

- Nincs. Hiszen éppen ön kért arra, hogy legyek nagyon vigyázatos, és ne kövessek el hibát. Azért csináltam így, mert nem akartam, hogy később esetleg vissza kelljen fizetnie a kapott kétezer pesót.

- A haciendát akkor is visszakapja, ha megtartja a pénzt! - vigasztaltam. - Meltont majd rákényszerítjük a birtok visszaadására. A kétezer pesót pedig megtarthatja a tűz okozta kár ellenszolgáltatásaként.

- Lehetséges?