Karl May

A szkipetárok földjén

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-822-4

MOBI ISBN 978-963-387-823-1

Tartalom

I. Leleplezés

II. A két Aladzsi

III. A hákím

IV. A hegyi kunyhóban

V. A miridita

VI. A csonka torony

VII. Vízáradás

I. Leleplezés

Már szürkülni kezdett, amikor megindultunk a bírósági épület felé. Utunkat lépten-nyomon bámészkodók állták el, akik az udvarban nem találtak helyet, és legalább látni akartak minket. Amikor az udvarba léptünk, a kaput tüstént bezárták utánunk. Ez nem volt biztató jel.
Sejtettem, hogy Mübarek, a szent ember máris áskálódott ellenünk, és nemhiába. Ismerve azonban a török jogszokást, és tudva, hogy Osztromdzsánál kezdődik a szkipetárok birodalma, akik csak egy törvényt ismernek, az erősebb jogát, elhatároztuk: mi sem hagyjuk majd magunkat!...
Alig juthattunk el a tömegben a tárgyalóteremig. Ahol addig csak egyetlen szék állt, oda most még egy hosszú padot vittek. A deres is ott állt régi helyén.
Egy-két edénybe olajat öntöttek, ebbe mécsbelet dugtak, és meggyújtották. E világítás mellett minden valami kalandos színezetet nyert.
A bíróság tagjai már összeültek a ház belsejében. Bejelentették nekik, hogy megérkeztünk.
A kavaszok úgy álltak fel körülöttünk, hogy elzárják az utat a kapuhoz. Mivel a kaput még be is csukták, ezt a viselkedést csak annál gyanúsabbnak találtuk.
Körös-körül néma csend támadt.
Most megjelent az öt uraság, mire a kavaszok legott kivonták kardjukat.
- Óh, Allah! - szólt Hálef gúnyosan. - Mi lesz velünk, szidi?!... Én reszketek a félelemtől!...
- No, én is.
Az öt bíró helyet foglalt: a kodzsa basi a széken, a többi a padon. Egy asszony áttörte magát a tömegen, és az albíró mögé állt. Fölismertem benne Nohudát, akit a gyógyforrásnál láttam. Tehát az albíró bizonyára a férje volt.
Mübarek a kodzsa basi mellé ült. Papírlapot tartott az ölében, közte meg a szomszédja közt pedig aprócska csupor látszott, benne lúdtoll: tehát ez a kalamáris...
A kodzsa basi bólogatott, és hangosan köszörülte a torkát. Ezzel jelezte, hogy a tárgyalás kezdődik. Végre messzecsengő, harsány hangon megszólalt:
- A próféta nevében és a padisah nevében, akit Allah ezer évig éltessen! Mi azért hívtuk össze ezt a kászát, hogy ítélkezzünk két kihágás ügyében, amelyek ma városunkban és annak közelében történtek. Szelim, lépj elő! Te vagy a panaszos. Beszéld el, mi történt veled.
A kavasz közelebb lépett urához, és beszélni kezdett.
Amit hallottunk, igazán nevetséges volt. A kavasz elbeszélte, hogy hivatalos buzgólkodása közben rajtaütöttünk, és gyilkos támadást intéztünk ellene. Csak lélekjelenlétének és hősies ellenállásának köszönhette, hogy megmenthette az életét. Így mondta, szó szerint így!
Amikor végzett, megkérdezte tőle a kodzsa:
- És ki vert meg téged?
- Ez - felelte a kavasz, Hálefre mutatva.
- Akkor hát ismerjük őt és tettét... És most tanácskozzunk.
Erre suttogva tárgyalt a többi bírával, majd hangosan bejelentette:
- A kásza azt a végzést hozta, hogy a vádlott negyven botütést kapjon mind a két talpára, azután négy teljes hétig bezárassék. Ezt hirdetjük ki a padisah nevében. Allah áldja meg őt!
Hálef az ostorához kapott. Én alig állhattam meg kacagás nélkül.
- Most jön a második kihágás - jelentette ki az elnök. - Mahonadzsi, állj elő, és beszélj!
A révész engedelmeskedett. Szemlátomást jobban félt, mint én.
Mielőtt azonban vallomását elkezdhette volna, udvariasan így szóltam a kodzsa basihoz:
- Lennél kegyes kissé felállni?
A kodzsa gyanútlanul felállt. Erre én félretoltam, és leültem a székére.
- Köszönöm - mondtam. - Úgy illik hogy az alantas megtisztelje a feljebbvalót. Helyesen cselekedtél.
A kodzsa szólni akart, de a döbbenet megbénította a nyelvét. Csak a fejét ingatta jobbra-balra, s vézna kezét tanácstalanul kulcsolta össze fölötte.
Egyetlen szó el nem hangzott. Egyetlen kavasz sem mozdult. Várták, hogy mitévő lesz a kodzsa basi. Az végül lélegzetet vett, és szitkokba tört ki.
- Mi jut eszedbe! - kiáltott rám. - Hogy mersz ilyen szemtelen lenni?!...
- Hádzsi Hálef Omar! - vágtam közbe. - Vedd elő a korbácsodat. Aki még egyszer egyetlen sértő szót mond, azt sújtsd képen úgy, hogy a bőre is szétrepedjen!
- Értem, emír - felelt Hádzsi önérzetesen. - Csak ints nekem...
A kodzsa basi azt sem tudta, mit csináljon. Ekkor azonban Mübarek valamit súgott neki, mire aztán így szólt a kavaszokhoz:
- Fogjátok el! Vigyétek a pincébe!
És rám mutatott.
A rendőrök kivont karddal hozzám léptek.
- Vissza! - kiáltottam rájuk. - Aki hozzám nyúl, azt lelövöm!
És rájuk szögeztem mind a két revolveremet.
A kavaszok úgy elkotródtak, mintha ott sem lettek volna. Elvegyültek a tömegben.
- Mi ütött beléd? - kérdeztem a kodzsától. - Miért állsz? Miért nem ülsz le? Állítsd fel Mübareket, és ülj a székére.
A tömeg zúgni kezdett. A kodzsa bántalmazását még elnézték, hanem a szent emberüket nem hagyták. A kodzsa is magából kikelve rám förmedt:
- Ember, ez már hallatlan merészség! Ez büntetést érdemel! Mübarek szent férfiú, Allah kegyeltje, csodatevő. Ha akarja, tüzet hoz le az égből, és elpusztít téged!...
- Hallgass csak, kodzsa basi. Ez a Mübarek se nem szent, se nem csodatevő. Nem az, hanem csaló, szédelgő, gazember!
A moraj fenyegetőbb lett. De mind egyiket túlharsogta maga Mübarek. Felugrott székéről, öklével megfenyegetett, és rám rivallt:
- Te gyaur, te hitetlen kutya! Elátkozlak! A pokol nyíljék meg alattad!...
Nem folytathatta tovább. Az én kis Hádzsim akkorát sújtott az arcára, hogy ordítva roskadt össze.
A helyzet forróvá vált. Öklök emelkedtek a levegőbe, s a tömeg egészen körülvett minket.
Én azonban villámgyorsan Mübarek mellett termettem, s intettem az embereknek:
- Ráhat, szükjut!... Nyugalom, csak csöndesen!... Mindjárt bebizonyítom, hogy igazam van. Hálef, világot ide.
Egyik kezemmel torkon ragadtam a kuruzslót, a másikkal letéptem a kaftánját.
- No, nézzétek! Tudjátok-e most már, ki ez a Mübarek?... Látjátok ezeket a mankókat?
Csakugyan ott volt a kaftán alatt a két mankó.
Kapcsokkal voltak ellátva, hogy össze lehessen őket hajtani.
Azt is megláttam most, hogy a kaftán belseje más színű, és sok zseb is tátog rajta. Belemarkoltam az egyikbe, s onnan parókát rántottam ki. Az a borzas, kócos haj volt, melyet a koldus Buzra fején láttam.
Mübarek segítségért kiabált, és kézzel-lábbal hadonászott. De intésemre Oszko és Omar lefogták, mi pedig tovább folytattuk a motozást.
- Íme - szóltam -, itt van az a tégely liszt, amivel az arcát bekente... Ez meg az a rongy, amivel letörölte... Itt van egy üveg víz, ezzel bizonyára megmosdott... Hát ez mi? Két gumihólyag. Ezeket a szájába vette, mikor a koldust játszotta, s ettől az arca teltebb lett. És látjátok, más a kaftán színe, más a visszája. Ha a sötét oldalát kifordította és a testére csavarta, akkor Buzra volt, a koldus. Láttátok már együtt Buzrát és Mübareket? Ugye, hogy nem! Nos, hát nem is lehetett, mert Buzra és Mübarek ugyanaz a személy.
A meglepetés kiáltása hangzott el minden ajakról.
Ám a zsebekből még egyéb is került elő. Egy rongyokba burkolt zacskó, s benne régi velencei arany zecchinók. Némelyiknek még a verete is egészen ép volt. A mécses világánál láttam az egyik oldalon Szent Márkot, amint a dogénak a keresztes zászlót nyújtja, a másik oldalon meg egy ismeretlen szentet, feje fölött csillagokkal s ezzel a latin felirattal: Sit tibi, Christe, datus, quem tu regis, iste ducatus.1
- Itt van - szóltam - tizenkét aranytallér. Kié lehetett ez? Mert minden bizonnyal lopta valahonnan.
- On iki zikkeler... Tizenkét tallér! - kiáltott fel Nohuda. - Mutasd csak! A múlt héten elloptak a szekrényemből egy aranytekercset... Allah! Hiszen ez az enyém. Édesanyám őseitől örököltem. No, nézd meg te is - fordult a férjéhez -, ugye, hogy ez az én jószágom?
- Vallahi! Ez bizony a tiéd - felelt az albíró. - Tehát gondolkozzál, Nohuda - unszoltam én -, nem járt-e nálad akkoriban Mübarek?
- Mübarek nem, hanem a púpos. Behívtam, hogy enni adjak neki. A drágaságaim az asztalon voltak, s onnan tettem őket a szekrénybe. Ezt látta. Amikor pár nap múlva utánuk néztem, az aranytekercs eltűnt.
- Most már tudod, ki a tolvaj.
- Ő az! Megállj csak, gazember, kikaparom a szemedet...
- Csöndesen! - szakítottam félbe. - Jelentsd föl... Nos, láthatjátok - fordultam az emberekhez -, hogy kicsoda a ti szentetek, akit bálványoztatok! És ezt a betyárt megválasztották bás kjatibnak, és a törvény asztalánál ült. Engem a pokolba kívánt, rám uszított volna titeket! De most kívánom, hogy zárják el őt jó helyre, és jelentsék föl a szaloniki mákredzsnél.
- Meg kell verni! Botozzátok meg! - kiabálta a tömeg.
- Dzsevirinisz bojununu... Tekerjétek ki a nyakát! - rikácsolta Nohuda.
- Kötözzétek meg - intettem -, de jó erősen!
Azonnal engedelmeskedtek.
- És most - fordultam a kodzsa basihoz, aki időközben visszaült helyére, és szótlanul nézte a jelenetet - térjünk vissza a mi ügyünkre. Ismered az országod törvényeit?
- Persze hogy ismerem - felelte önérzetesen -, hiszen egyetemet jártam, s ismerem az egész polgári jogot, amely a Koránon, a szunnán² és a négy első kalifa végzésein alapszik.
- Ismered a Mülteka el buhurt is, amely a ti polgári és büntetőjogi könyvetek?
- Ismerem. Sejk Ibrahim Hálebi a szerzője.
- No, pedig nemigen látszik meg rajtad, hogy ismernéd.
- Miért? - kérdezte sértődötten a kodzsa basi.
- Mert írva vagyon, hogy a bíró még a legnagyobb gonosztevőnek is engedje meg a védelmet. Márpedig te elítélted az én barátomat és kísérőmet, úgy, hogy még csak szóhoz sem engedted jutni! Ítéleted tehát semmis. Meg aztán a tárgyaláson minden vádlottnak és tanúnak együtt kell lenni. Hol van Ibárek, a kocsmáros?
A bíró zavartan nézett körül.
- Majd érte küldök... - hebegte.
És intett a kavaszoknak:
- Hozzátok el Ibáreket - szóltam nekik -, de hozzátok el úgy, ahogy találjátok.
Két kavasz elment, és csakhamar visszatért a kocsmárossal. Ibárek kezét hátrakötötték.
- Hát ez mi? - kérdeztem szigorú hangon. - Ki parancsolta ezt?
- Mübarek - felelte a kodzsa basi, izgatottan fészkelődve a helyén.
- Úgy? Tehát a bás kjatib parancsol a kodzsa basinak? És te még azt mondod, hogy ismered a törvényt? No, akkor nem csoda, ha nálatok a legnagyobb lókötők is szentnek számítanak.
- Erre jogom volt - védekezett a kodzsa basi.
- Hogyhogy?
- Veletek nem rendelkezhettem, mert ti idegenek vagytok. De a kocsmáros idevaló illetőségű, s az én fennhatóságom alá tartozik.
- Márpedig én követelem, hogy tüstént oldozd föl a béklyóit.
- Én nem, majd a kavaszok. Különben ki vagy te, hogy csak így parancsolgatsz nekem?
- Ki vagyok? No, hát nézd meg ezt!
Odaadtam neki mind a három útlevelemet.
- Uram! - ámult el, amikor a fermánt meglátta. - Hiszen te a nagyúr árnyékában állasz!...
- No, akkor legyen rá gondod, hogy neked is jusson valami ebből az árnyékból.
- Megteszem, amit csak kívánsz.
Ibárekhez ment, és feloldozta kötelékét.
- Meg vagy elégedve? - kérdezte.
- Egyelőre igen. De még más baj is van itt. Szelim, a kavasz hamis vallomást tett ellenünk. Erre őt Mübarek beszélte rá.
- Nem hinném.
- De én igen, mert azt tudom, hogy hamis tanúzásra bírta a révészt.
- Igaz ez? - fordult a kodzsa a révészhez, aki őszintén be is vallott mindent, merthogy immár nem kellett félnie a szenttől.
A kodzsa basi pedig természetesen elállt attól a szándékától, hogy megbüntessen minket.
- Hanem most térjünk a te ügyedre - szóltam. - Te igen nagy mulasztást követtél el.
- Én? - kérdezte meghökkenve. - Mit?
- Ibáreket meglopták. Ő följelentést tett nálad. És te teljesítetted-e a kötelességedet?
- Megtettem mindent, amit csak megtehettem. Szelimet bíztam meg a nyomozással.
- Miért éppen őt?
- Mert ő a legokosabb.
- Azért? Nem. Más oka lehetett ennek. Nekem úgy tetszik, mintha te a tolvajoknak éppen segédkezet akartál volna nyújtani a szökéshez.
- Effendi, kinek nézel te engem?!...
- Miért nem kerestetted a tetteseket itt, Osztromdzsában?
- Mert Doirán felé mentek.
- Pedig én tudom, hogy itt vannak.
- Lehetetlen. Egyetlen konakban sem szálltak meg.
- Nem voltak olyan bolondok! Elbújtak...
- Hol? Kinél?
- Hát ki a legnagyobb gazember Osztromdzsában?
- Mübareket gondolod?
- Csakis.
- Nála bújtak volna el?
- Persze.
- Tévedsz!
- No, hát fogadjunk! Ha el akarod fogni a tolvajokat, menj csak fel a romhoz.
A kodzsa aggályos pillantást váltott Mübarekkel.
- Tréfálsz, effendi? - szólt aztán vonakodva.
- Nem. Komolyan beszélek.
- De ebben a sötétben...
- Talán félsz?
- Nem... de tudod, az ilyen emberek veszélyesek. Majd fölmegyünk holnap.
- Hogy addig szóljon nekik valaki, és megszökjenek?!... Hozass csak lámpákat, és megyünk tüstént. Vagy különben majd keresek valakit, aki méltóbb lesz a kodzsa basi hivatalára.
Ez hatott.
- Hm, hm... - köhécselt fejcsóválva -, én csak téged féltettelek... De ha éppen akarod... Igaz, Mübareket is magunkkal visszük?
- Természetesen. Ő lesz a vezetőnk. Csakhamar hoztak fáklyákat, néhány ócska lámpást meg forgácsot.
A menet megindult. Elöl néhány kavasz, utánuk a bíróság. Mivel sem a kodzsa basiban, sem a kavaszaiban nem bíztam, Mübareket közrefogattam Omarral meg Oszkóval.
A nyomukban haladtam Háleffel, Ibárekkel meg a sógorával. A sort a sokaság zárta be. Osztromdzsa apraja-nagyja velünk jött.
Hanem az erdőnél sokan visszafordultak a gyávábbak közül, azzal az ürüggyel, hogy megfogják a tolvajokat, ha valamiképpen leszöknének.
A többiek mélységesen hallgattak.
Síri csend ült a tisztáson, amikor odaértünk. Kísérőink egyre jobban aggódtak, és megszeppenve néztek körül, mert azt várták, hogy valamelyik fa mögül előugranak a haramiák.
Mübarek Omarral és Oszkóval megállt a kunyhója ajtajában. Be akart menni.
- Mit akarsz ott? - kérdeztem.
Nem felelt.
- Ha nem felelsz, akkor ne várd, hogy teljesítsük kérésedet.
- Állataim vannak benn - mondta. - Azokat akarom megetetni...
- Arra ráérsz holnap is. Előbb mást kérdek én tőled. Van látogatód?
- Nincs.
- Lakik még valaki a kunyhóban vagy a düledékben?...
- Nem lakik.
- Most van-e valaki a kunyhódban?
- Nincs senki. Azt csak tudnom kellene.
- Ismersz-e bizonyos Mánah el Bársza nevű embert?
- Nem én.
- Hát Barúd el Ámaszát nevűt?
- Olyant sem.
- Pedig ezek az emberek azt mondják, hogy téged nagyon jól ismernek.
- Az nem igaz.
- Hogy ma hírül vitted nekik a megérkezésemet.
- Hazugság!
- És gondod lesz rá, hogy engem becsukjanak. Akkor eljöttök és meggyilkoltok engem.
A szent férfiúnak leesett az álla. Most már látta, hogy mindent tudok.
- Uram - dadogta elcsukló hangon -, én nem értem, mit beszélsz?!...
- Tehát azt sem tudod, hogy majd két testvér jön a hírrel, hogy engem Menlikben meggyilkoltak?...
- Vallahi! Egyetlen szót sem értek ebből.
- No, ha olyan tudatlan vagy, hát majd én megmutatom neked, milyen veszélyes emberek rejtőznek nálad! Gyere csak.
Megragadtam a karját, és magammal vontam. Intettem Hálefnek, aki fáklyával előre ment. A kásza tagjai, Oszko, Omar és a két vendéglős követett minket.
Mübarek megrettenve látta, hogy mi ketten milyen jól ismerjük az utat.
Amikor Hálef félrehúzta a repkényajtót, a szent férfiú nem fojthatta el káromkodását.
- Mi ez? Lovak? - kérdezte a kodzsa basi, amikor az istállóhelyiségbe léptünk.
- Ahol lovak vannak, ott lesznek emberek is - mondta Hálef. - Gyertek csak utánam, majd megtaláljuk a gazdájukat is.
A három betyár úgy feküdt megkötözve, ahogy hagytuk őket.
Háleffel odamentünk, és segítettünk nekik, hogy felállhassanak.
- Mánah el Bársza, ismered ezt az embert? - kérdeztem Mübarekre mutatva.
- Allah rontson meg! - felelt.
- Barúd el Ámaszát, ismered te is?
- A halál hídjáról ugorj az örök kárhozatba! - kiáltott rám.
Most a börtönőrhöz fordultam:
- A te bűnöd csak az, hogy ezeket a foglyokat megszöktetted. Ők a súlyosabb büntetést kapják, te az enyhébbet, ha őszintén bevallasz mindent. Ismered ezt az embert?
- Igen - felelte némi gondolkozás után.
- Ki ez?
- Az öreg Mübarek.
- Tudod az igazi nevét is?
- Nem.
- De ő és két társad ismerik egymást?
- Igen. Mánah el Bársza nagyon sokszor volt nála.
- Engemet meg akartak gyilkolni Menlikben?
- Igen.
- És ma is ezt határozták. A börtönben akartak megölni?
- Igaz.
- Még valamit. Amíg te Ibárekkel és embereivel kártyáztál, a másik kettő meglopta őt.
- Én nem, hanem ők.
- Jól van. De azért te is bűnrészes vagy, mert a kártyamutatványokkal elterelted róluk a figyelmet. Elég. Nos, hát nem volt igazam? - fordultam a kodzsa basihoz. - Nincsenek itt a tolvajok?
- Uram, te már megtaláltad őket, mielőtt velem beszéltél volna.
- Meg hát. Neked is éppen oly könnyű lett volna ez. Most börtönbe velük. Holnap küldd el jelentésedet a mákredzshez, én is csatolom az enyémet; ő majd határoz a többiről. Ibárek, nézz csak itt körül, hátha meglátod a lopott tárgyakat.
Kiürítettük a foglyok zsebeit; három nagy rakás lett a tartalmukból. Ibárek nem tudott hová lenni örömében, mikor visszakapta a pénzét és az ékszereket.
A kodzsa basi ugyan ellene akart szegülni, hogy Ibárek a pénzét ismét magához vegye, de én elhallgattattam.
- Ami nem az Ibáreké - mondtam -, arról leltárt készítek, s azzal együtt elküldjük a mákredzshez.
- De az hozzám tartozik! - feleselt a kodzsa. - Én kobozok...
- Kobozd el a lovakat... Hálef, tégy zsebre mindent!
A kis Hádzsi szempillantás alatt engedelmeskedett.
- Tolvajok! - dörmögte Mübarek.
De Hálef fájdalmasan válaszolt vissza a korbácsával. Majd kivittük a foglyokat a tisztásra, ahol a kíváncsi tömeg tüstént körülvette őket.
A kavaszok közrefogták a négy bűnöst, és a menet megindult visszafelé, de most már sokkal hangosabban. Én hátramaradtam Háleffel, aki intett nekem.
- Szidi - mondta -, megvan még a fáklyám fele. Kialudt, de újra meggyújthatjuk... Ne nézzük meg az öreg odúját? Mert láttam, hogy a kulcsot magadhoz vetted, mikor a gazembert megmotoztuk.
- Jó, megpróbálhatjuk.
Vártunk, amíg mind elmentek. Akkor újra meggyújtottuk a fáklyát, kinyitottuk az ajtót, és beléptünk a kunyhóba.
A rozoga épület, mint már említettem, a falnak támaszkodott. Kívülről úgy tetszett, mintha csak egyetlen helyiségből állna, de most láttuk, hogy van itt több szoba is.
A belső helyiségek ugyanis a várromhoz tartoztak, és ennek egyik ajtaja szolgált a kunyhó bejáratául. Az előszoba majdnem üres volt. Itt csak látogatókat fogadtak.
Amikor a másik szobába akartunk lépni, több zsineget pillantottam meg, amelyek fönn, lenn és középen keresztben vezettek a bejárathoz. Egyiket óvatosan megérintettem a korbácsom nyelével, mire lövés dördült el. Macskák nyávogtak, kutyák ugattak, varjak károgtak, s egyéb zűrzavaros hang támadt.
- Óh, Allah! - kiáltott fel Hálef kacagva. - Hiszen ez valóságos Noé bárkája!... No de azt tanácsolom, szidi, hogy ne menjünk tovább. Várjunk, amíg nappal lesz.
Én is így gondoltam. Tehát bezártuk megint az ajtót, és kioltottuk a fáklyánkat.
Éppen hazafelé akartunk indulni, amikor egy női alak osont mellénk. Az arcát nem láttam. Megragadta a kezemet, és megcsókolta.
- A fáklyád világánál megismertelek, effendi! Még egyszer szeretném megköszönni a jóságodat.
Nebatja volt, a bolgár özvegyasszony.
- Mit keresel itt? - kérdeztem. - Itt jártál, amikor a foglyokért jöttünk?
- Nem, csak a kodzsa basi udvarán voltam. Uram, te derekasan megálltad a helyedet, de egy ádáz ellenséget is szereztél magadnak.
- Ki az? Mübarek?
- Nem, az úgyis gyűlöl téged. Hanem a kodzsa basi. Ő hivatalos ember, de azért titokban a Sut embereivel tart.
- Honnan tudod ezt?
- Sokszor volt fönn éjszaka Mübareknél.
- Akkor te is sokszor jártál erre.
- Igen, bár Mübarek ezt megtiltotta. Növényeket keresek, amelyeket csak éjjel szabad szedni. Ma leleplezted az én ellenségemet; tüstént feljöttem, hogy éjfélkor egy királyt keressek.
- Egy királyt? Az is növény?
- Növény. Nem ismered?
- Nem.
- Király, mert ha meghal, az egész nép kihal vele.
- És mi a neve ennek a növénynek?
- Hádzs Marriam... Mária keresztje...
- Ismerem, de nem tudtam, hogy királya is van.
- Kevesen tudják. És még e kevesek közül is ritka az, aki királyt talál. Mert tudni kell a módját annak. A népe megterem akárhol, hegyen, völgyön, szikla mentén, kopár tarlón, és mindig körben nő, és annak a körnek kellős közepében van a király. Ez a bogáncs nagyon száraz és törékeny; nem nő magasra, a szára vékony. De a király nagy, és évről évre nagyobb lesz. A kocsánya olyan vékony, mint a kés pengéje, de megnőhet kétarasznyira is. A tetején ing-ring hosszú, keskeny bogáncsfeje, annak sötét kelyhében világos, kígyóforma rajzot láthatsz. Az a kígyó világít éjjelente.
- És ez igaz?
- Én nem hazudok neked, uram. Magam is láttam sokszor. Ma is fogom látni. Ha az ember leszakítja a bogáncskirályt, akkor elsorvad minden alattvalója. Egy hónap alatt meghalnak. Máskülönben elélnek nagyon sokáig. Az a király, akit ma elviszek, lesz már vagy tízéves.
- De ha elviszed, akkor utánahal a népe.
- Óh, nem. Nőtt már új, ifjú király; akkor le lehet szakítani az öreget. Ezt újhold utáni vasárnap kell megtenni, mert ezen a napon ragyog legjobban a király; sőt, leszakítva is ragyog még pár éjszaka. Akkor van ereje teljében. Ma van éppen az első vasárnap újhold után; megyek a bogáncskirályért. Nem jössz velem, uram?
- Arra nincs időm. De mondd csak, miféle ereje van ennek a bogáncskirálynak?
- A közönséges Hádzs Marriam, herbateának megfőzve, meggyógyítja a tüdőbajt, ha az nem nagyon régi. Abban a bogáncsban van valamilyen anyag, ami kipusztítja a tüdőből a miazmákat. De a királyról azt mondják, hogy még a koporsóból is felkölti a tüdővészest!...
- Nagyon szép. Hát majd csak holnap hozd el nekem a bogáncskirályt. Tudod, hol lakom?
- Hallottam, effendi. Aludjál jól!
- Sok szerencsét a királyhoz, Nebatja!
A bolgár asszony elment.
Akkor nem is sejtettem, hogy ennek a bogáncskirálynak csakugyan az életemet fogom köszönni.
Osztromdzsába visszatérve a kodzsa basihoz mentünk, akinél elkészítettük a leltárt. A kodzsa apró szeme felcsillant, amikor a három pénzeszacskó tartalmát megszámláltuk. Ezeket aztán lepecsételte, és rájuk ütötte a hivatalos bélyegzőt.
Kértem, hogy mutassa meg nekem a foglyokat.
Egy pinceféle helyiségben voltak, megkötözve. Kijelentettem, hogy ez fölösleges kínzás, de a kodzsa azt mondta, hogy ilyen emberekkel nem lehet elég szigorúan bánni. Ez megnyugtatott. Nem is gondoltam még, hogy a kodzsa csak az én kedvemért kötöztette meg őket.
Visszamentünk a konakba, ahol megvacsoráztunk. Órám éjfél után kettőt mutatott, amikor Háleffel nyugodni tértünk.
Egyszerre csak valaki zörgetett a szobánk ajtaján.
- Kim dir?... Ki az? - kérdeztem.
- Ez a te hangod! - szóltak kintről. - Ugye, te vagy az idegen effendi?
- Én. És te Nebatja vagy?
- Igen, uram. Gyere csak le. Fontos mondanivalóm van.
Kimentem Háleffel.
- Effendi, tudod mi történt?... De várj, még van időd. Nézd, itt a Hádzs Marriam királya.
Mintegy kétarasznyi, tüskés bogáncsot adott a kezembe. Csakugyan vékony volt, mint a késpenge. A hosszúkás, keskeny korona cikcakkos foltját még a sötétben is láthattam, és valami foszforeszkáló fénnyel villogott.
- Most már hiszel nekem? - kérdezte Nebatja.
- Nem kételkedtem a szavadban. De most halljuk, mit akarsz mondani.
- Rossz hírt, uram. A foglyok megszöktek.
- Honnan tudod?
- Láttam. Sőt, hallottam, hogy mit beszéltek.
- Hol?
- Fönn a hegyen, a Mübarek viskója mellett.
- Szidi - szólt közbe Hálef -, akkor menjünk, siessünk, lőjük le őket!...
- Várj még!... Hányan voltak?
- A három idegen, Mübarek meg a kodzsa basi.
- A kodzsa basi is?
- Igen, ő eresztette ki őket, és a Mübarektől ötezer piasztert kapott ezért.
- Bizonyosan tudod?
- Hiszen hallottam. Amikor leszakítottam a bogáncskirályt, vissza akartam fordulni a tisztásra. Ekkor láttam, hogy négy ember jön a város felől. Nem akartam, hogy meglássanak, tehát elbújtam egy szögletbe, a kunyhó és a várfal közé. A négy ember be akart menni a kunyhóba, de az zárva volt. Csak egyet ismertem közülük. Mübareket. Arról beszéltek, hagy a kodzsa basi szabadon eresztette őket, és mindjárt jön, és kap tőlük ötezer piasztert. Ha azt megfizették, elmennek, de előbb bosszút állnak. Egyik azt mondta, hogy te bizonyosan Radovics és Isztip felé lovagolsz, és akkor útközben megtámadnak téged az Aladzsik... a hegyi barlangnál.
- Kik azok az Aladzsik?
- Nem tudom. Akkor aztán jött a kodzsa basi is. Mivel senkinél sem volt kulcs, berúgták az ajtót. Világot gyújtottak, és kinyitottak egy ablaktáblát, éppen ott, ahol én álltam. Az ablakon madarak, denevérek és egyéb állatok repültek ki, akiket Mübarek szabadon eresztett. Én akkor megijedtem, és elszaladtam. Futva jöttem a városba, hogy ezt neked elmondjam.
- Köszönöm, Nebatja. Holnap megkapod a jutalmadat. Most pedig menj haza, mert nincs időm.
Visszatértem a házba, és magamhoz vettem Omart meg Oszkót is. A vendéglősöknek meghagytam, hogy gyűjtsenek össze néhány bátor embert, és azok állják el a Radovicsba vivő utat.
Mi négyen pedig a hegynek indultunk. Óvatosan haladtunk a sötét erdőben.
Egyszerre csak úgy tetszett, mintha halk kiáltást hallottam volna, utána meg tompa zuhanást.
- Állj! - súgtam oda kísérőimnek. - Itt van valaki... Maradjatok nyugodtan...
Csakhamar lassú, botorkáló léptek közeledtek. Sovány, nyurga alakot láttam; olyan volt, mint a kodzsa basi. Habozás nélkül megragadtam, és halkan rászóltam:
- Dur ve zusz... Megállj, és hallgass!
- La Allah! - kiáltott fel ijedten. - Ki vagy?
- Hát nem ismersz?
- Ah!... Te vagy az az idegen?! Mit keresel itt?
- Hát te ki vagy? - kérdeztem. - Ugye, a kodzsa basi, aki a foglyokat szabadon eresztette!
- Ej müdzsiszat!... Óh, csoda! Hát tudja!...
És el akart iramodni. Jó erősen fogtam, de ócska, molyette kaftánja végighasadt, és egy darabja ott maradt a kezemben. A kodzsa a fák közé futott, ahol lehetetlen volt üldözni, és torkaszakadtából kiabálni kezdett:
- Hajde, sza-us kulibeden, khoriadzsa, tsabuk!... Ki, ki a kunyhóból, hamar, gyorsan!
Felülről visszakiáltottak:
- Nitsün, ne deji?... Miért, mi történt?
- Jabandzsílár, edzsnebiler! Katsín, kosín, szitsrín!... Az idegenek, az idegenek! Fussatok, szaladjatok, ugorjatok! - felelt a kodzsa.
Mi is fölfelé igyekeztünk, de a hepehupás úton csak bajosan bukdácsoltunk.
Alig tettünk néhány lépést, fönn durranást hallottunk, sistergő szikrák pattantak szét, azután megint sötét lett.
- Szidi, bir top fisenkler ile!... Uram, ez rakétaágyú! - szólt Hálef lelkendezve a hátam mögött. - Óh, Allah, itt minden ég!
Amikor a tisztásra értünk, a viskó csakugyan fényárban úszott.
Fölülről rekedt torokhang kiáltott:
- Ott jönnek! Látjátok? Tüzelj!
Egy sugárkéve éppen ránk világított, s így biztos célpontul szolgáltunk.
- Vissza! - kiáltottam, és a legközelebbi fa mögé ugrottam.
Társaim követték példámat.
Ideje is volt, mert már hárman lőttek ránk. Ugrás közben én is elővettem puskámat, és abba az irányba céloztam, amerről a három lövés jött. És, úgy látszik, találtam, mert ismét kiáltott valaki:
- Ej felaket, bre ha! Jaralanmísim!... Jaj, segítség! Megsebeztek!
- Előre! Rajta! - kiáltotta a kis Hádzsi, és kiugrott a fa mögül a tisztásra.
Mi is kénytelenek voltunk utánamenni.
Fölülről nem lőttek már, úgy látszik, még nem tudták újratölteni egycsövű puskájukat.
Ép bőrrel jutottunk föl a sziklára, de ez is volt az egyetlen eredmény, mert ott már nem találtunk senkit.
Hanem azért a négy ember nem lehetett messze tőlünk.
Hallgatóztunk egy darabig.
Az égő kunyhó zajában is kivehettem, hogy odaát recsegnek a bokrok. Tehát ott járt valaki.
Kezembe vettem egy lobogó zsarátnokot, és annak világánál megindultunk.
Nyomozásunk azonban semmiféle eredményre nem vezetett. Csak a letaposott bokrok mutatták a szökevények útját. Mire a szabadba értünk, a fáklyám kialudt.
Ekkor lenn lónyerítést hallottunk, és nemsokára paták dobogása hangzott fel az éjszakában.
- Odzsírala, khovardalar!... Jóccakát, csavargók! - kiáltott fel egy hang hozzánk. - Kiszartzisz jarín dejil o bir gün dzsehennemde... Holnap a pokolban sültök majd!
Az én kis Hálefemet szörnyű dühbe hozta ez a sértés. Utánuk is ordított egy egész litániára való szitkot, de csak gúnyos hahota felelt szavaira.
- Hát most mit csináljunk? - fordult hozzám.
- Egyelőre semmit. Ott vagyunk, ahol voltunk. Ellenségeink ismét szabadok, sőt eggyel többen is vannak. Elölről kezdhetjük a hajtóvadászatot.
- Igazad van, szidi. Ezt a kodzsa basit is föl kellene akasztani...
- Föl bizony, mert nemcsak szabadon engedte őket, hanem még lovakat is adott nekik!
- De azt le fogja tagadni.
- Nem tagadhatja. Nagy darabot letéptem a kaftánjából, itt van a zsebemben.
Visszatértünk a kunyhóhoz, amely még egyre égett. A tűz fénye sok kíváncsit csalt oda.
Amikor éppen kiléptünk a fák közül, az út túlsó oldaláról a kodzsa basi rohant felénk. Ahogy meglátott minket, elkiáltotta magát:
- Fogjátok meg őket! Ezek a gyújtogatók!