Alexandre Dumas -
Adolf Mützelburg

A világ ura

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-798-2

MOBI ISBN 978-963-387-799-9

TARTALOM

Első fejezet
Második fejezet
Harmadik fejezet
Negyedik fejezet
Ötödik fejezet
Hatodik fejezet
Hetedik fejezet
Nyolcadik fejezet
Kilencedik fejezet
Tizedik fejezet
Tizenegyedik fejezet
Tizenkettedik fejezet
Tizenharmadik fejezet
Tizennegyedik fejezet
Tizenötödik fejezet
Tizenhatodik fejezet
Tizenhetedik fejezet
Tizennyolcadik fejezet
Tizenkilencedik fejezet
Huszadik fejezet
Huszonegyedik fejezet
Huszonkettedik fejezet
Huszonharmadik fejezet
Huszonnegyedik fejezet
Huszonötödik fejezet
Huszonhatodik fejezet
Huszonhetedik fejezet
Huszonnyolcadik fejezet
Huszonkilencedik fejezet
Harmincadik fejezet
Harmincegyedik fejezet
Harminckettedik fejezet
Harmincharmadik fejezet
Harmincnegyedik fejezet
Harmincötödik fejezet
Harminchatodik fejezet
Harminchetedik fejezet
Harmincnyolcadik fejezet
Harminckilencedik fejezet
Negyvenedik fejezet
Negyvenegyedik fejezet
Negyvenkettedik fejezet
Negyvenharmadik fejezet
Negyvennegyedik fejezet
Negyvenötödik fejezet
Negyvenhatodik fejezet
Negyvenhetedik fejezet
Negyvennyolcadik fejezet
Negyvenkilencedik fejezet
Ötvenedik fejezet
Ötvenegyedik fejezet
Ötvenkettedik fejezet
Ötvenharmadik fejezet
Ötvennegyedik fejezet
Ötvenötödik fejezet
Ötvenhatodik fejezet
Ötvenhetedik fejezet
Ötvennyolcadik fejezet
Ötvenkilencedik fejezet
Hatvanadik fejezet
Hatvanegyedik fejezet
Hatvankettedik fejezet
Hatvanharmadik fejezet
Hatvannegyedik fejezet
Hatvanötödik fejezet
Hatvanhatodik fejezet

ELSŐ FEJEZET
Don Lotario

– Már csak egyetlen szép ugrást, Sólyom, és ezen is túl vagyunk. Akkor aztán, röpülhetsz a síkon, akár az indián nyila!

No csak rajta, bátran!

A fiatal lovas baljába markolva a kantárszárat, jobb kezével bátorítóan megveregette paripája nyakát.

Hanem az ugrás vakmerő vállalkozásnak ígérkezett, még Sólyom is habozni látszott, nekirugaszkodjék-e az előtte tátongó sziklaszakadéknak. Már ugrásnak feszült, de aztán visszatorpant és felágaskodott.

– Sarkantyút akarsz talán?! – kiáltott a fiatal lovas haragosan, arra nem is gondolva, hogy a ló egyetlen elhibázott ugrása menthetetlenül a vesztét okozhatja, hiszen a szakadék 'tán harminc lábnál is mélyebb volt. – Ha még nem ismernéd a sarkantyú ízét, most megismered!

És hosszú spanyol sarkantyúját mélyen belevágta a ló véknyába. Az állat, mintha le akarná vetni lovasát, fájdalmában vadul oldalt ugrott, de azután hatalmas nekirugaszkodással előrelendült és átsuhant a sziklaörvény fölött. A túlsó parton reszketve megállt és fölhorkant, mintha csak tudta volna, milyen veszedelemtől menekült meg. Gazdája csengőn, vidáman felkacagott.

– Hát nem megmondtam, te bolondos állat! – szólt a lóhoz, mintha bizony az értette volna. – Láthatod, mégis átjutottunk. Magadra vess, ha nemes véredtől piroslik a sarkam. Megszokod majd az ilyen ugrásokat, édes lovacskám, akárhogy ágálsz ellenük. Jegyezd meg, a legjobb a legrövidebb út, még ha száz ilyen szakadékon vezet is keresztül!

Jól megtermett ifjú volt a lovas, alig túl a huszadik évén: tetőtől talpig igazi spanyol, éppolyan telivér, akár a lova. Sötétbarna fürtjei előtűntek panama szalmakalapja alól, fekete szeme tüzesen villogott. Hajlott orra alatt erős bajusza akkor sem lehetett volna gondosabban kipödörve, ha don Lotario a Puerta del Solon, Madrid legelőkelőbb utcáján lovagol, s nem itt, Felső-Kalifornia sziklái között. (Egyébként a vidék akkoriban – a tizenkilencedik század negyvenes éveinek elején – még Mexikóhoz tartozott.) Már öltözékén messziről fel lehetett ismerni a büszke, kissé pipiskedő spanyolt, pedig ruhája nem hazájának eredeti viselete szerint készült: alkalmazkodnia kellett a forró égöv hőségéhez. A spanyol egyébként igen csinos férfi volt. A termete izmos és erős, az arca nemes metszésű. Mint a Pireneusi-félszigeten lakó fajtestvérei, don Lotario már férfivá érett, pedig, korukat tekintve, a zordonabb északi vidék szülöttei ennyi évvel a hátuk mögött legfeljebb serdülőszámba mentek.

Szemében az ifjúság dacos büszkesége és a boldog magabiztosság vidámsága ragyogott. Figyelmes tekintettel nézett végig a lába előtt elterülő gyönyörű völgykatlanon. Néhány percig szemlélődött csak: lovának adott időt, hadd fújja ki magát.

– Előre! – szólt azután don Lotario. – De most már csak szép lassan, mert még utóbb nyakunkat szegjük.

Bizony, ettől a vállalkozástól még a legvakmerőbb cirkuszi lovasok is joggal rettentek volna vissza.

Sziklaormokon át és vadul szétszórt kőtömegek között kellett leszállniok a völgybe. Útnak nyoma sem volt erre és más, kevésbé vakmerő ember bizonyára akkor is csupán félve vágott volna neki, ha gyalogszerrel teszi azt. Csak az olyan zabolátlan természet, amilyen don Lotarióé volt, az bízta magát paripája ügyességére. A spanyol nem törődött azzal, hová lép a lova. Szeme a völgyet kutatta és éppen nekikészült, hogy valami kis dalba kezdjen, amikor Sólyom hirtelen megállt.

– Carramba, Sólyom! – mordult fel don Lotario. – Hamarosan összeveszünk, ha ennyire ijedős vagy. Mi lelte ezt az állatot, mitől tágul úgy az orrlika?! Vagy úgy! – veregette meg a paripa nyakát –, most az egyszer igazad volt!

Ezzel elengedte a kantárszárat és mindkét kezével a nyeregkápa két oldalához, kétcsövű pisztolyaiért nyúlt. Jogos volt az óvatosság. Akár a hegyi szellemek, vagy a sziklák manói, mintha a földből pattantak volna elő, öt sötét alak bukkant föl. Indiánok voltak, Felső-Kalifornia bennszülöttei. Kettő lándzsával, meg íjjal felfegyverkezve, kettőnél csak kés volt, az ötödiknek azonban régi vadászpuska lógott a vállán. Igaz ugyan, hogy indiánok voltak, de abból a taszító fajtából, amelyeknek a ravaszságon és álnokságon kívül semmi közös vonásuk sincs a szép és férfias termetű északi vörösbőrűekkel. Az öt alattomos tekintetű, sunyi alaknak lesoványodott testét csak hiányosan fedte a vállukon átvetett párducbőr, meg néhány foszladozó szövetdarab.

– Lépést se tovább! – kiáltott rájuk don Lotario, amikor a puskás elindult felé. – Mit akartok, kutyák? Egyetlen lépést se, ha mondom, különben négyeteknek golyóval lyukasztom át a fejét, az ötödiknek a késem is elég lesz.

Pillantása öve bal oldalára villant. Oda tűzte a machetét, a spanyol kést, amely nélkül nem érzi magát egész embernek a spanyol. Don Lotario elégedetten állapította meg, hogy nemzeti fegyvere a helyén van.

Felcsettentve az egyik pisztoly ravaszait, fenyegető mozdulattal nyújtotta ki jobbját az indián felé.

– Kegyelem, szenyor! – könyörgött ijedten a puskás indián.

– Mink nem akarni szenyor megölsz csinálsz, a Nagy Szellemre!

Mink csak kérdezni szenyor és alázatosan kérni, felelni kérdés nekünk.

– Azt hiszitek, kutyák, hogy nem ismerem a ti aljas cseleiteket?! – hördült föl don Lotario és nem vette le pisztolya csövét az indiánokról, akik alázatosan görnyedezve álltak előtte.

– Kegyelem, szenyor! A Nagy Szellemre, mink csak kérdezni neked! – gurgulázta a vörösbőrű mély torokhangon, tört spanyol nyelven.

– Akkor halljuk a szép szót, kutyák! – reccsent rájuk don Lotario, s mivel most már még inkább várta a támadást, a másik pisztolyt is az indiánokra szegezte.

– Mink akarni kérdezni a szenyornak, hogy ő csinál ismerni idegen férfiak odaát? – kérdezte a puskás indián és a völgy túloldalára mutatott.

– Azokra az idegenekre gondoltok, akik vagy fél évvel ezelőtt telepedtek le itt? – don Lotariót váratlanul érte a kérdés, gyanakodva nézett a vörösbőrűekre.

Az indián valami morgásszerű hanggal jelezte, hogy igen, azokat gondolja.

– Azokat, akik az Óhajok Hegyén telepedtek le és néhány hét alatt olyan házakat építettek, amilyeneket mások esztendők alatt sem tudtak volna? – folytatta a fiatal spanyol. Az indián megint csak jellel tudatta, hogy ezeket, igen, ezeket az idegeneket gondolja.

– Azokat, akik a völgyet valóságos édenné varázsolták?

Akik megvalósították a lehetetlent? – don Lotario jól mulatott magában az indiánok egyre növekvő nyugtalanságán és türelmetlenségén. – Azokat az idegeneket gondoljátok, akik még ágyúkat is hoztak magukkal, és akiknek a pincéjében több a puskapor, mint amennyi homokot annak a pataknak a vize sodor?

– Igen, igen, igen! – felelte az öt indián szinte egyszerre és szemük parázsként villogott.

– Szóval azt az embert gondoljátok. No és miért érdekel ilyen magatokféle kutyákat egy olyan úr, mint az Óhajok Hegye fejedelme, lord Hope?

– Azt akarni tudni, szenyor, nem akarni-e bennünkszből csinálni rabszolga?

Don Lotario néhány másodpercig elgondolkodott. De nem, az ifjú spanyolban – ámbár csak felületesen ismerte a lordot – efféle gondolat meg sem fordult az angol úrral kapcsolatban.

– Csak nem hiszitek, hogy ő olyan nyomorult csőcselékkel foglalkozik, amilyenek ti vagytok?! – don Lotario hangja keményen csattant. – És most, ha el nem takarodtok az utamból, hát lelődözlek benneteket, mint a pusztai csirkéket. Mielőtt beválthatta volna ígéretét, a rézbőrűek már el is tűntek. Talán megijedtek, talán valóban nem voltak ellenséges szándékaik. Lotario egy darabig még várt, hogy meggyőződjék, a vörösök valóban eltakarodtak-e, de aztán megpillantotta őket a szomszédos sziklatető élén. Fürgén húzódtak az ellenkező irányba.

– Most az egyszer megtakarítottam a puskaport – beszélt magában a spanyol, miközben pisztolyait visszadugta tokjaikba.

– De hátha terveznek valamit a lord ellen. Figyelmeztetnem kell. Így legalább hálából nyíltabb lesz velem. No, gyerünk, Sólyom, eleget pihentél. Tíz perc alatt az Óhajok Hegyén kell lennünk. A ló most már óvatosabban lépdelt és néhány perc alatt baj nélkül leért a völgyet borító zöld gyepre. A spanyol ekkor rácsapott Sólyom nyakára és csettintett a nyelvével. A paripa nekirugaszkodott. Méltónak bizonyult a nevére, úgy suhant, mint sólyom a levegőben. A puha gyepszőnyeg elnyelte patáinak dobbanását.

Még tíz perc sem telt el azóta, hogy az indiánokkal találkoztak, amikor don Lotario áthaladt azon az új hídon, amely egy kis folyócska felett ívelt át. Aztán megállította lovát annak a hegynek a lábánál, amelyet a vidék lakói az Óhajok Hegyének neveztek.

A spanyol fölpillantott és megcsóválta a fejét. Hogy miért, ezen csak idegen csodálkozhatott. De a helybeli, aki tudta, hogy fél évvel ezelőtt a hegyen néhány hitvány fenyőn, meg elnyomorodott cédruson és bokron kívül mit sem találhatott, most – don Lotarióhoz hasonlóan – joggal csóválhatta a fejét. Mintha egy varázsló pálcája nyomán emelkedtek volna fel azok a fából, sőt, kőből készült épületek, amelyek a hegycsúcsot koronázták. A sziklatető is átalakult. Egyes tömbjeit puskaporral robbantották le, másokat téglafal kötött össze, úgy, hogy szilárd övként, mint koszorú fonta át a sziklaormot. Akár tekintélyes erődítésvonalnak is elment volna. (Lőrései arra vallottak, hogy valóban abból a célból készült!) A várfalon belül kőházak tetői piroslottak. Az Óhajok Hegyének kopár sziklái néhány hónap alatt várossá, mi több, erődítménnyé alakultak. Az egész sziklaorom, amely eddig olyan megközelíthetetlen volt, mint egy sasfészek, teljesen új arcot öltött.

A hegy lábától kígyóvonalban, széles, szabályosan megépített műút vezetett felfelé, amelyen még egy mankón bicegő aggastyán is kényelmesen feljuthatott a hegytetőre. Gigászi tömegű sziklákat kellett szétrobbantani, nyaktörő szakadékokat kellett itt betemetni. És lord Hope mindezt maroknyi emberével valósította meg... Don Lotario joggal rázhatta értetlenül a fejét!

Kényelmes galoppra fogva lovát elindult fölfelé. Felérve újabb változás várta. Az eddigi egyszerű rács helyén most hatalmas tölgyfa szárnyú, kőpilléres kapu állta útját.

– Ki az? – hangzott az őr hangja a kapu kis ablakából.

– Don Lotario – felelte a fiatalember. – Jelentsen a lordnál. Remélem, beszélhetek vele.

Választ nem kapott, de három perccel később kitárult a kapu, s a spanyol belovagolhatott a boltív alatt.

Két héttel korábban, amikor legutóbb itt járt, még minden kopár és üres volt. És most azt kellett hinnie, hogy a mesebeli tündérek palotájába jutott.

– Ez a lord Hope csakugyan boszorkánymester, varázsló. Isten irgalmazzon szegény bűnös lelkemnek! – mormogta magában félig komolyan, félig tréfásan, de azért titkon keresztet vetett.

– A lépcsőt nem tartom a legalkalmasabb fogadóhelynek – csendült egy tiszta hang. – Bocsásson meg, hogy nem ismerem az ön hazájának a szokásait.

A spanyol önkéntelenül lekapta a kalapját, azután mélyen meghajolt. A ház ura, ennek a palotának megteremtője, a „varázsló” állt előtte.

Csakugyan lett volna valami a lord külsejében, ami varázslóra emlékeztetett?

Talán.

Lord Hope az átlagosnál magasabb férfi volt, széles vállal, hatalmas mellkassal. Haja, szeme, szakálla fekete, arca finom metszésű, halovány, szinte sápadt. Senki sem sejtett volna benne angolt, de föltétlenül előkelő úrnak látszott. Ahogyan kezének egy könnyed mozdulatával, fejének alig észrevehető bólintásával, futó, udvarias mosollyal az ajkán vendégét üdvözölte, a nemességére oly büszke ifjú spanyolnak ismét be kellett látnia – olyan emberrel hozta össze a sors, aki felette áll. Don Lotario még egyszer zavartan meghajolt, majd elfogódottan indult házigazdája felé.

– Mylord, azt hiszem, álmodom – hebegte. – Ez a fény, ez a pompa! És két héttel ezelőtt mindennek nyoma sem volt. Hogyan csinálta ezt?

A lord nem felelt. Azzal különös mosollyal, amely sápadt arcának furcsa, rejtelmes kifejezést adott, visszakérdezett: – Ugye nem akar itt, a folyosón maradni, don Lotario?

MÁSODIK FEJEZET
Lord Hope

Könnyű matrózruhát viselő, lakkal fényezett kalapú, markos, fürge legény vette ár. a lovát. A spanyol megindult az egyszerűségében is lenyűgöző kőépület felé. Mielőtt belépett volna, még egyszer megállt és elkápráztatva járatta végig tekintetét az udvaron.

Mi minden halmoztak itt föl! Ez a sok kincs egy több ezer főt számláló településnek is elég lett volna!

Emitt hordók, gerendák, mezőgazdasági és házi szerszámok hevertek, ott ládák, szekrények, taligák meg kocsik pihentek, másutt bálák tornyosultak, fölöttük sátortető feszült a hirtelen záporok ellen. Hogy mit rejtettek a bálák, nehéz lett volna kitalálni. Mindenütt jókötésű emberek sürgölődtek, valamennyien könnyű tengerészruhában.

Az egyik nagyobb láda tetején alacsony termetű, de izmos, határozott arcú férfi állt, rövid, velős parancsokat osztogatva. Közben föl-fölpillantott a nagy kőház egyik ablakára, mintha onnan várna jelet: az udvaron dolgozók a ház urának megelégedésére végzik dolgukat.

A spanyol megint megcsóválta a fejét, s önkéntelenül csúszott ki a száján: – Carramba!

Aztán belépett a házba.

A főépület újabb meglepetésekkel szolgált don Lotariónak. A padlót szőnyegek borították, mindenütt alabástromvázák és márványszobrok fehérlettek, végig a lépcső mentén virágfüzérek futottak, az ajtókon díszes kilincsek csillogtak. A spanyol azt hitte, álmodik. Ekkora fényt, ekkora pompát sohasem látott. Ez a fényűzés másutt föllelkesítette volna – itt elvette a szavát, ránehezedett a lelkére, valósággal elbódította. Don Lotario végire megindult. Óvatosan lépdelt, mintha félne a drága, bársonypuha szőnyegtől, amely a leghalkabb neszt is felfogta.

A spanyol fölért a lépcsőn és belépett az ajtón, amelyet a lord kitárt előtte. „Csak” előszobába jutott, de a spanyol úgy érezte, ebben egy herceg is ellakhatna. Aztán másik ajtó következett. Büszke pompa, gyönyörű szőnyegek, díszes tapéták, falfestmények, kecses, pompás ízléssel összeválogatott bútorok és mindezek fölött egy igazi otthon hangulata... mindez a kelleténél több volt a fiatal spanyolnak. Bámulatában csak néhány szót tudott eldadogni, aztán szinte belerogyott egy fotelbe és tágra meredt szemmel nézett maga elé. Jóllehet Kalifornia egyik legtehetősebb földbirtokosának, gazdag embernek tudta magát, most, ennek a varázskastélynak a láttán úgy érezte, haciendája szegényes viskó, mint egy kóbor indián ütött-kopott sátra. A gróf ezalatt az ablakhoz lépett. Úgy látszott, egy kézmozdulatával valami utasítást ad intendánsának.

– Mi a baj, don Lotario? Talán rosszul érzi magát? – fordult a lord vendégéhez.

A spanyol tagadóan rázta a fejét. Karjának széles mozdulatával adta házigazdája értésére, hogy ennek a pompának a fénye vette el a szavát. Aztán erőt vett magán és megpróbált felállni.

A lord megértette a spanyol jelbeszédét. Don Lotario úgy érezte, hogy kissé elragadtatta magát, némán is többet mondott a kelleténél. Veleszületett büszkesége azt súgta, szégyellnie kell magát, amiért ennyire meghódolt az idegen előtt. Igyekezett hát a csorbát minél előbb kiköszörülni.

– Carramba! – kiáltott föl és gúnyos mosolyt erőltetett az arcára. – Csinos pénzébe kerülhetett ez a kis holmi.

– A berendezés? – kérdezte a lord közönyösen. – Nem tudom, mit neveznek „csinosnak”, vagy sok pénznek ebben az országban. Négyszázezer dollár sok vagy kevés Kaliforniában?

– Négyszázezer dollár? A teremburáját! Már hogy volna kevés?! – kiáltott don Lotario megrökönyödve.

– Szóval amolyan közepes összeg. Magam is így gondoltam. Nos, ennyibe került a berendezés.

A spanyolnak már a nyelvén volt a meglepetés újabb kiáltása, de sikerült uralkodnia magán. A lord olyan egykedvűen beszélt erről a vagyonról, mintha egy új ablaktábla beillesztéséről lett volna szó. Négyszázezer dollár! Don Lotariónak egész birtoka alig ért ekkora összeget!

– De az égre is, hogyan szállította ide mindezt? Csak New Yorkban szerezhette be, hiszen ilyen kincsekhez még New Orleansban sem jut az ember.

– Kedves barátom – mosolygott a lord –, én nem szeretem az amerikai ízlést. Különben sem lehet mindent, ami szép, egy helyen megtalálni. A szőnyegek a bútorokkal együtt Párizsból valók, a tapéták Londonból, ugyanonnan a kandallók is... Azt hiszem, télen még hasznukat látjuk. Ami a képeket és a szobrokat illeti, azok nagyrészt már régen birtokomban vannak.

– Londonból, Párizsból... – a spanyol megrázta a fejét. – Hiszen ez több, mint egy egész hajórakomány. Hogyan tudta mindezt idehozni? No és két hét alatt így elrendezni mindent!

Hihetetlen! Mylord, én nem az ön gazdagságát csodálom. Akadhat és bizonyára akad is, aki gazdagabb önnél. Én azon a boszorkányos ügyességen csodálkozom, amivel ön mindennek megtalálja a helyét, azon a mesébe illő gyorsaságon, amivel mindent elrendezett.

A lord ezalatt az ablakon át ismét jelt adott az intendánsának.

– Hogy mindez egy egész hajórakomány? Az bizony – mondta azután. – Ott áll a gőzösöm.

– Gőzhajó? – pattant föl a spanyol. – Hol? Hol van a gőzös?

Don Lotario odaállt az ablakhoz, ahonnan tekintete szabadon szállhatott messze nyugatnak. Onnan elláthatott a sziklás csúcsok fölött, amelyek egészen a tengerig, láncban sorakoztak. Egy-egy nyílásukon át a tenger is felkéklett. Az Óhajok Hegyének lábától mintegy ezer lépésnyire keskeny öböl húzódott. Alig volt szélesebb egy folyónál és úgy nyúlt el a sziklarengetegben, mint a fjordok a norvég partokon. Az öbölben karcsú, könnyű vitorlás horgonyzott, az, amely már korábban is felkeltette a spanyol érdeklődését. Ám a jacht mellett most egy közepes nagyságú gőzhajó feküdt a habokon.

– Az ott a gőzös? – kérdezte a spanyol. – És ez az ön hajója?

– Az enyém – felelte a lord megingathatatlan nyugalommal, észre sem véve a fiatalember izgatottságát. – Mi van ebben csodálatos? Hát nincsenek New Yorkban olyan emberek, akiknek öt-hat, esetleg több efféle jószáguk szeli a tengert?

– Hiszen igaz, igaz – dadogta a spanyol, aki még mindig nem tudott úrrá lenni csodálkozásán. – Csakhogy azok kereskedők, hajóik munkaeszközeik. Hanem annak, aki effélét szórakozásai céljára építtethet magának, gazdagnak, nagyon gazdagnak kell lennie.

– Lehet – vetette oda a lord könnyedén. – Valóban nem emlékszem már, hogy ez a gőzös mennyibe került. De ügyes találmány, nemdebár. Az embert nem akadályozhatják többé kedvező vagy kedvezőtlen szelek.

– Bizony, nagyon ügyes találmány – mondta a spanyol, de inkább magának, mint a lordnak.

Aztán elhallgatott és jó darabig mintha töprengett volna valamin. Hirtelen felvillant a szeme, mint akinek most gyulladt világosság az elméjében.

– Min gondolkodott el úgy? – kérdezte a lord, akinek figyelmét – bár fél szemmel az udvaron folyó munkát ellenőrizte – nem kerülte el a spanyol szórakozottsága.

– Fenség, engedje meg, hogy legmélyebb hódolatomat tolmácsoljam! – válaszolt don Lotario és mélyen meghajolt.

– Fenség? Hogy értsem ezt? – mosolygott meglepetten a lord. – Csak nem hiszi talán, hogy bennem valami idegen fejedelmet sikerült lelepleznie?

– De igen, azt hiszem – mondta a spanyol változatlan hódolattal. – Most már nem kételkedem, hogy valamely dicső uralkodóház egyik fenséges tagját tisztelhetem Önben. Egy olyan herceget, aki Amerikába jött, hogy új államot alapítson, miután a balsors megakadályozta, hogy elfoglalhassa atyái ősi trónját.

– Ha jól értem, ön engem valamiféle trónkövetelő Don Carlosnak tart, aki azért jött ide, hogy visszahódítsa Mexikót. Hiszen ez a föld is valaha Don Carlos őseinek birtoka volt... – mondta a lord enyhe gúnnyal.

– Carramba, én bizony ezt egy csöppet sem tartom lehetetlennek! – erősködött a spanyol és félig ijedten, félig gyanakodva méregette a lordot.

– Kedvesem, önnek talán láza van! – intette le a lord olyan hidegen, hogy don Lotario valósággal meghökkent. – Nekem a sors nem juttatta osztályrészemül azt a szerencsét (vagy talán szerencsétlenséget), hogy trónokra tarthassak igényt. Az vagyok, aki vagyok és ami vagyok, semmi több. Ön tudja a nevemet, elégedjék meg ennyivel. Hanem, kérem, bocsásson meg egy pillanatra.

A lord kiment a szobából. A fiatal spanyol magára maradt bosszúságával és zavarával.

– Kárhozzam el, ha ez a fickó nem érti mesterien, hogyan tartsa magától három lépésnyire az embert – dörmögte. – De úgy kell nekem. Én voltam a bolond, hogy egy kis gazdagságtól, némi cicomától ennyire megszédültem. Utóvégre ki ez az ember?! Egy lord. Egy egészen közönséges lord, semmi több. Az én őseim azonban Spanyolország grandjai voltak. Egy don Lotario de Toledo bármikor megállja a sarat az efféle lordocskákkal szemben. No de utoljára történt, hogy ennyire gyöngének látott. Megmutatom én neki, hogy a gazdagságát csodálom talán, de ez minden.

Vonásai azonban korántsem voltak olyan határozottak, mint a szavai, s amikor visszatérő házigazdája márványszoborhoz hasonló, hideg, előkelő arcába nézett, egykettőre lesütötte titkon kutató szemét.

– Bocsásson meg – mondta a lord. – Parancsol villásreggelit, don Lotario? Milyen borral szolgálhatok? Xeresivel, malagával, portóival, vagy alicantéval?

– Ha már választanom szabad, xeresit kérek – felelte don Lotario. – Bámulatos, hogy ön a legjelentéktelenebb dolgokból is ilyen bőséges készlettel rendelkezik. Mylord, én ma délután azzal a határozott szándékkal jöttem ide, hogy megkérjem önt, tiszteljen meg látogatásával a haciendámon. De a bátorságom elpárolgott. Ugyan mit nyújthat önnek az én szerény kunyhóm?!

– Ne beszéljen így, hátha tanulhatok valami újat – mondta a lord nyugodtan. – Most azonban még sok az elfoglaltságom, hogysem meghívását elfogadhatnám. Hanem tessék, ne kínáltassa magát – mutatott arra a válogatott ételekkel és italokkal megrakott asztalra, amelyet egy néger zajtalanul lépdelve épp akkor hozott be a szobába. A fekete szolga láttán don Lotariónak tágra nyílt a szeme.

– Micsoda? Ön rabszolgákat tart? Nem tudja, hogy ezt tiltják országunk törvényei?

– Nem rabszolgám, csak szolgál engem.

Don Lotario megint az ablak felé fordult, ismét az öblöt csodálta.

– Ha jól látom, még mindig azt a hajót nézegeti – mosolygott a lord.

– Valóban. De furcsa, nem angol színeket látok a lobogóján. Zöld, fehér, piros...

– Igen, az olasz színek. Jobban szeretem, mint az angolokat. És joggal viselem őket, mert Olaszországban is vannak birtokaim, toszkánai polgár is vagyok. Különben teljesen mindegy, milyen színeket visel az ember. A fontos, hogy ne legyenek hamisak.

A lord olyan komoly méltósággal beszélt, hogy a spanyol akaratán kívül is tisztelettel hajtott fejet.

– És nem félti azt a két gyönyörű hajót, hogy odalent hagyja őket szabadon?

– Féltem? Ugyan mitől?

– Ó, ön még nem ismeri ezt az országot – lelkendezett a spanyol és láthatóan örült, hogy most ő adhat tanácsot vendéglátójának. – Itt bizony többé-kevésbé törvények nélkül élünk. Idáig nem ér el a mexikói kormány (valljuk be) meglehetősen gyönge karja.

– Tudom, éppen ezért költöztem ide – mosolygott nyugodtan a lord.

– Csakhogy bármennyire kellemes is ez az állapot egynémely esetben, máskor kellemetlenné válhatik – erősködött don Lotario. – A mi spanyoljaink, de még inkább az északamerikaiak bizony nem vonakodnának megkaparintani gyönyörű hajóit. És attól tartok, egy reggel arra ébred, hogy üres a kikötője. A távolság elég nagy az öböl és a hegy között. A rablók adott esetben még a tengert is elérhetik, mire felfedezi a rablást.

– Meglehet, de erről is gondoskodtam – felelte a lord csöndes mosollyal.

– Bizonyára erős legénységet tart.

– Nem éppen. A hajón csak hat ember tartózkodik. És vész esetén elég is ennyi. Ha meg valaki csakugyan arra vetemedne, hogy elvegye, ami az enyém, akad még néhány eszközöm a védelemre. Hallott már a villamos távíróról?

– Azt hiszem, hallottam – a spanyol hangja kissé bizonytalanul csengett. – Valami egészen új találmány, ha nem tévedek.

– Egészen új – bólintott könnyedén a lord. – Magam végeztem itt az első kísérletet, sikerrel. Ha idegen lép a hajómra én abban a pillanatban értesülök róla. Sőt, ez a szerkezet arra is módot nyújt nekem, hogy ha a helyzet úgy kívánja, levegőbe röpítsem a hajót.

– Ön igazán mindenre gondol – csodálkozott leforrázva a spanyol. – Hanem, mylord, valamire mégis fel kell hívnom a figyelmét! – folytatta, miután leöblítette torkát egy pohár xeresi borral. – Ugyebár, ön pótlást vár keletről.

– Pótlást? Mit akar ezzel mondani?

– Ugyan, hát embereket, akiket azért toborzott, hogy segítségére legyenek óriási tervei végrehajtásában. Bizonyára nagyon várja már ezeket az embereket.

– Nem várok senkit. Éppen elegendő emberem van, terveim pedig korántsem óriásiak.

– Csakugyan így volna? – kérdezte don Lotario még mindig kételkedve. – Valóban nem vár utánpótlást? Nem vár ide embereket?

– Nem! – felelte a lord szinte bántóan hideg mosollyal. – Megmondtam, hogy nem!

– Akkor igazán nem tudom, miféle idegenek lehetnek azok, akikről az indiánok beszéltek! – rázta a fejét értetlenül don Lotario. – Egyébként ajánlom, óvakodjék ettől a csürhétől, mylord. Önben az ellenségüket, a zsarnokukat sejtik. Meggyőződésem, hogy támadásra készülnek.

– Csak jöjjenek, készen várom őket. Különben is szeretném tanulmányozni ezt az emberfajtát.

– Ne vegye félvállról a dolgot, mylord! – intette aggódóan don Lotario. – Igaz, hogy ön olyan erős várat épített itt, hogy akár egy évig is nevetheti az indiánok rendszeres ostromát, de még ez az erődítmény sem védi meg, ha váratlanul, rajtaütésszerűen támadnak. És nekem éppen ez a sejtelmem.

– Nekem pedig, hogy ennek a vidéknek a vöröseitől nincs mit tartanom. Főleg, mióta véletlenül alkalmam nyílt nagy szolgálatot tennem az egyik legtekintélyesebb főnöknek.

– Én az ön helyében erre nem sokat adnék – ellenkezett don Lotario. – Alattomos fickók.

– Köszönöm szíves aggódását, don Lotario – udvariaskodott a lord, de olyan kimért és hideg hangon, hogy a fiatal spanyol bosszúsan az ajkába harapott.

– Ön nem iszik ebből a borból? – kérdezte aztán a házigazdáját.

– Nem, a xeresit nem nagyon kedvelem. Különben is kevés bort iszom. De ez önt ne zavarja. Úgy hiszem, ez a bor jó. Az intendánsom nagy borász. És értenie kell a borokhoz, mert többet iszik belőle, mint jómagam. Hogy ízlik önnek?

– Pompás! – csettintett don Lotario, akinek arcszíne élénkülni kezdett, és akit szinte boldoggá tett, hogy a beszélgetés olyan tárgyra terelődött, ahol szabadabban mozoghatott. – Szóval, mylord, számíthatok arra, hogy látogatásomat hamarosan viszonozni fogja?

– Úgy vélem, erről az imént már beszéltünk – jegyezte meg a lord és kissé meghajolt.

– Csakugyan – mondta don Lotario leforrázva. – De bocsássa meg, mylord, a tapintatlanságomat... Ha körülnézek ezekben a szobákban, szinte lehetetlennek érzem, hogy mindezt ilyen ízléssel férfikéz egyedül rendezte el.

– Úgy érti, hogy erre női segítségre is szükség volt? – kérdezte a lord egykedvűen.

– Úgy, úgy – bólintott a fiatalember. – És eddig még egyetlen...

– Az intendánsom nős ember – szakította félbe a lord. – Kívánja megtekinteni a többi szobát is?

– A legnagyobb örömmel – fogadta el a meghívást don Lotario, akinek kénytelen-kelletlen ezt a témát is abba kellett hagynia.

A lord ment elöl, a spanyol a nyomában, szobák hosszú során át. És don Lotariót minden szobában újra és újra elvakította a berendezés pompája, a tárgyak ízléses elrendezése. Itt egy ebédlőterem nyűgözte le, amott a lakó és vendégszobák sora mosolygott olyan vendégmarasztalóan, hívogatóan, hogy az ember legszívesebben örökre ott maradt volna. Aztán a könyvtárszoba csodaszép rézveretű és faragott szekrényei kötötték le a figyelmét. Ám ámulata mellett csak nem hagyta nyugodni, hogy semmi nyomát nem látta, hogy nő is lakna ebben a csodapalotában.

A spanyol egyébként hamarosan megint megfeledkezett arról, hogy mindent rezzenéstelen arccal fogad. Zavart volt és kábult. Lelke mélyén érezte, hogy ennek a töménytelen kincsnek urához, ahhoz a szellemhez, aki mindezt létrehozta, nem mérheti magát. Homályosan derengett fel benne a megismerés: ehhez az emberhez ő csak őszinte és önzetlen hódolattal közeledhet. Éppen egy vasból öntött, művészi kidolgozású csigalépcső alatt álltak.

– Megnézi a csillagvizsgálómat? – kérdezte a lord. – Még nincsen ugyan minden rendben odafönt; a műszereket csak tegnap hordták föl.

– Csillagvizsgáló?! Még sohasem láttam olyat. Nagyszerű!

Pompás!

A lord ment elöl a lépcsőn, don Lotario mögötte. A kőépületet négyszögletű, ízléssel épült torony koronázta, széles ablakait mór stílusban rakták. Ezt a tornyot rendezték be csillagvizsgálónak. A csillogó, fényes műszerek láttán a spanyol, aki a csillagászathoz mit sem értett, hangosan felkiáltott bámulatában. Don Lotario tanulni vágyó ember volt, és mivel a lordnak kedve támadt, hogy rövid oktatásba kezdjen a műszerek céljáról, egy fél óra mint pillanat szállt el. A lord rövid mondatokkal, de minden részletre kiterjedően magyarázott.

– Hagyja abba, kérem! – könyörgött végül don Lotario. – Máris szédül a fejem! Istenem, borzasztóan buta vagyok. Az ön ismeretanyaga csodálatos. Pedig legalább tízszer olyan gazdag, mint én.

– Ön tehát azt hiszi, a műveltség nem fér össze a gazdagsággal? – kérdezte a lord.

– Azt nem – tiltakozott don Lotario. – Csakhogy nekünk, sajnos, rendesen azt hajtogatják, hogy fölösleges túl sokat tanulnunk.

– Csak ostobák mondhatnak ilyesmit – vágott vissza a lord, és hangja most sokkal melegebben csengett, mint egyébként. – Hol végezte a tanulmányait?

– Én? – don Lotario keserűen legyintett. – Odahaza volt egy tanítóm, két évet töltöttem Mexikóban, majd fél esztendőt New Orleansban. Ez minden.

– Néhány évre Londonba meg Párizsba kellene utaznia – tanácsolta a lord.

– Igen, ezt kellett volna tennem – sóhajtott don Lotario.

– Hanem most már késő.

– Késő? Hány éves?

– Huszonegy.

– És azt mondja, hogy már késő? – mondta rosszallóan a lord. – Kedves barátom, amikor én huszonegy éves voltam, sokkal tudatlanabb voltam, mint ön. De beláttam, hogy előttem az élet és tanulni kezdtem.

Ez kemény lecke volt. Don Lotario csüggedten hajtotta le a fejét. De be kellett látnia, hogy a lordnak igaza van és hogy ilyen embertől bátran elfogadhat némi kioktatást.

– Önnek igaza van, mylord, mégsem követhetem a tanácsát – sóhajtott a spanyol.

– Miért nem? Oda van talán láncolva a haciendájához? Vagy nélkülözhetetlen talán?

– Egyik sem... Hanem szerelmes vagyok és nemsokára megházasodom – pirult el don Lotario.

Talán ez a zavart pirulás késztette a különben hűvös és egykedvű természetű lordot, hogy melegebb tekintettel pillantott rá. Mindenesetre figyelmesebben vette szemügyre a fiatal spanyolt.

– Még csak huszonegy éves? És máris meg mer próbálkozni a házassággal? Igaz ugyan, hogy ezen a környéken fiatalon házasodnak.

– Bizony... és... Mylord, bocsásson meg azért, amit most mondani fogok – kérte don Lotario szerényen.

– Beszéljen, kérem! – biztatta a lord, most már sokkal szívélyesebben.

– Mylord, bennem nagy bizalom támadt ön iránt. Annyira erős bennem a meggyőződés, hogy ön jól ismeri az életet, a világot, hogy szeretnék önnel a házasságomról beszélni. Szeretném a tanácsát kérni. Különös ügy ez, és magam sem vagyok tisztában önmagammal. Azt is tudom, hogy még nagyon fiatal vagyok, és amióta önt megismertem, úgy érzem, mintha iskolás gyerek volnék... Amilyen okosnak hittem magam eddig, olyan ostobának most. Beszélhetek erről, mylord?

– Hogyne barátom, de ne most. Vegye még egyszer fontolóra a dolgot, és majd akkor beszélgessünk erről, amikor meglátogatom.

– Hát igazán megtisztel? – kiáltott fel don Lotario örömében.

– Kedves barátom – kérdezte a lord komolyan –, az is ennek az országnak szokásai közé tartozik, hogy kételkednek a kimondott szóban?

– Nem, nem, dehogy. De szinte el sem merem hinni, hogy csakugyan megszerzi nekem ezt az örömet.

– Nos, hagyjuk ezt. Amikor én huszonegy éves voltam, magam is házasodni készültem. És kimondhatatlanul boldogtalan voltam, amikor vágyaim nem válhattak valóra. És mégis. Ha akkor a pap engem és azt, akit szerettem megáldott volna, most nem volnék az, aki vagyok.

– És most elégedett? Nem bánja, hogy akkor nem jutott révbe? – kérdezte don Lotario elgondolkozva.

– Azt nem tudom – felelte a lord röviden és arcának hirtelen változása elárulta, hogy másról szeretne beszélni. – Innen gyönyörű kilátás nyílik és ön még egyetlen pillantásra sem méltatta – mondta rövid hallgatás után.

– Valóban gyönyörű. Az ember messzire ellát a sziklák fölött, egészen a tengerig. Az egész völgy kitárul a tekintet előtt. Csodálatos völgy ez, ugye, mylord?! – ömlött a szó a lelkesedő fiatal spanyol ajkáról, amint kitekintett a széles ablakon. – És milyen derekasan folyik önnél a munka! Valóságos öröm nézni. Ott például azok a táblákba vágott földek!... Az ott valószínűleg rizs, az meg búza...! És mit látok! Odaát még szőlőt is ültettek!

Kitűnő ötlet! Nos, egészen bizonyos, hogy két év alatt az egész völgy felvirágzik. Ön többet tett, amennyit más tíz év alatt sem lett volna képes. De mi az ott?

– Arra az állványra gondol? – mosolygott a lord. – Nos, találgasson.

– Csak nem bányát akar nyitni?

– Sejtettem, hogy erre fog gondolni – jegyezte meg a lord. – De nem az.

– Akkor csak kút lehet. De hiszen itt bőven van víz. Ott túl a folyó, itt meg, nem messze a legtisztább vizű patak.

– És ha én meleg vizet akarnék nyerni?

– Az más, az egészen más – kiáltott föl meglepetten a spanyol. – Reméli, hogy meleg forrásra bukkan?

– Azt hiszem, igen – bólintott a lord. – Meglehet, hogy tévedtem. Már mélyen jár a fúró, de eddig nem váltotta be reményeimet. Csak bizonyos jelek utalnak arra, hogy mégis meleg forrásra lelünk. Ezen a tájon sok ilyen van.

– Miért fontos önnek, hogy meleg vizet találjon? – kíváncsiskodott a spanyol.

– Ó, nekem személyesen nem nagy érdekem – legyintett a lord. – Hanem ha mégis sikerrel járnának kutatásaim, az nagy áldás volna a szenvedő emberiségre. A kút a betegeké lenne.

– Bravó! – lelkesedett a spanyol. – De honnan hozatta ide azt a fát, amiből az állványt ácsolták? Negyven mérföldes körzetben nincs öt akkora fa, amekkora ilyen erős gerendákhoz kellett. Ez is az ön egyik csodája, és mondhatom, nem a legkisebb.

– Fején találta a szöget – nevetett fel a lord. – Igazán kellemetlen sajátossága ennek a vidéknek, hogy errefelé nem nő megfelelő fa. De hát ezt a hibát könnyen kiküszöbölhettem. Alig érkezett meg ide a hajó, máris fölküldtem az Oregon River egyik állomására, ahol már két tutaj fám várta készen. Csak le kellett vontatni ide, a part mentén. Igaz, nem volt méltó munka ehhez a szép hajóhoz, de hát mit tehettem?! A szükség törvényt bont, és ön tudja a legjobban, hogy ezen a vidéken sokszor még a hidalgónak is meg kell fognia a munka végét. A fontos, hogy van fám. Látja, ott hátrébb az öbölben, ott hever a másik tutaj. Annak a rakományához még nem nyúltam, de később arra is sor kerül.

– Ön vagy varázsló, vagy szolgálatkész szellemekkel áll szövetségben.

– Úgy van – hagyta rá a lord. – Az én jószellemeim azonban a gyors áttekintés, az erő és a szorgalom. De erről majd más alkalommal beszélgetünk. Szabad remélnem, hogy vendégül láthatom ebédre?

– Ó, köszönöm! – bókolt a spanyol örömmel. – De mikor szokott ön ebédelni?

– Amikor parancsolja – adta vissza a bókot udvariasan a lord. – Hosszú az útja hazáig, ugyebár?

– Jó két óra, ha a hegyen át lovagolok. De erre csak nappal merek vállalkozni. Éjjel bizony csaknem négy órára van szükségem, és mondhatom, nagyon unalmas út. De szabad megnéznem az ebédig a kutat vagy a gőzhajót?

A spanyol abba az irányba tekintett, amerre a lord mutatott és az, amit látott, nemcsak meglepte, meg is döbbentette.

– Kérem, tessék – mondta a lord és már indult is a lépcső felé. – De, bocsásson meg, don Lotario, nem indiánok azok ott?

Don Lotario hangja elcsuklott: – Mylord, azok nemcsak hogy indiánok, de olyan rézbőrűek, akik hadi ösvényre léptek. Önt akarják megtámadni, semmi kétség. Három perc alatt ideérnek a hegy lábához.

– Komolyan úgy véli? – a lord hideg nyugalommal az ablakot védő vasrácshoz támaszkodott és figyelmesen nézte a közeledő indiánokat. – Gondolja, hogy ennyire vakmerőek?

– De mennyire! – kiáltotta don Lotario.

Sietve elmesélte a lordnak találkozását az indiánokkal, nem hagyva ki, miről faggatták a rézbőrűek.

A lord láthatóan csak félfüllel hallgatta. Mulattathatták azok a bohókás ugrások, amelyekkel az indiánok – lehettek vagy kétszázan – egyik szikláról a másikra vetették magukat. Csöndesen mosolygott.

Az indiánhorda feltartóztathatatlanul közeledett. Nagyobb részüknek csak lándzsa, íj és nyíl volt a fegyvere, sokuk kezében az északi indiánok tomahawkjához hasonló harci bárd villogott. Puskával csak kevesük rendelkezett.

Don Lotario jól számított, amikor úgy becsülte, három perc alatt elérik a hegy lábát. Ott összesereglettek. Valószínűleg a támadás folytatásáról tanácskoztak.

– Ön tehát komolyan hiszi, hogy ezek nem baráti látogatásra készülnek? – kérdezte a lord közönyösen.

– Az égre kérem, mylord, tegye meg a kellő intézkedéseket!

– sürgette izgatottan a fiatal spanyol. – Jól ismerem az indiánokat. Nem telik bele öt perc és fönt lesznek. Úgy kapaszkodnak ezek a sziklákon, mint a macskák... És legalább tízszeres túlerőben vannak.

A lord futó pillantást vetett az udvarra. Látszott, hogy a lent dolgozók is megneszelték már a vörösek közeledését, mert néhányan már a fal lőréseinél álltak és kíváncsian bámulták az ellenséget.

– Adjon parancsot, hogy fegyverkezzenek! – türelmetlenkedett a spanyol. – Ne vegye félvállról a dolgot, mylord!

– Nem veszem – hangzott a csendes felelet. – Azon tűnődöm, milyen pompás alkalom kínálkozik, hogy kipróbáljak egy új találmányt. Intendáns úr! – kiáltott ki az ablakon. – Legyen szíves – szólt aztán a belépő Hakeyhez –, hozza ide azt a bádogszekrényt, amelyet az íróasztalom mellett talál. Az emberek húzódjanak vissza a belső udvarra!

– Fegyvertelenül? – kiáltott fel don Lotario ijedten.

– Úgy van, fegyvertelenül. Arra, hogy fegyvert ragadjunk, még végső esetben is elég időnk marad, mielőtt Kalifornia kedves gyermekei a falakra próbálnának felkapaszkodni. Egyelőre a találmányomat akarom kipróbálni. Alig hiszem, hogy a közeljövőben még egy ilyen kedvező alkalom nyíljék számomra. No, itt a doboz.

Maga az intendáns cipelte oda és kérdőn bámult urára.

– Jól van – mondta Hope és távozást intett Hakeynek.

– A vörösekkel elbánok magam.

Az intendáns kiment. A lord felnyitotta a bádogláda tetejét. Don Lotario, aki már alig tudta türtőztetni nyugtalanságát, meghökkenve nézte a láda tartalmát, barnás színű golyókat. Egy-egy alig volt nagyobb, mint egy kézigránát.

– Ó! – kiáltott megértően. – Gránátok! Az más, így már értem!

– Téved – mondta halkan a lord. – Nem kézigránátok, de valami affélék. Mindjárt meglátja.

– Mylord, igazán itt az ideje! – sürgette a spanyol. – Már itt vannak a kutyák!

Valóban, az indiánok zergefürgeséggel szökelltek szikláról sziklára, fölfelé. A széles műutat óvatosan elkerülték, valószínűleg úgy hitték, ott nem találnak védelmet a golyók ellen. Minden kiugrót, minden kis mélyedést gondosan fedezékül használva hamarosan olyan közel férkőztek a várhoz, hogy már csupán alig nyolcvan lépés választotta el őket a külső falkoszorútól. Több csoportra szakadtak, egy-egy csapat létszáma ötven fő körül lehetett.

A lord tíz golyót vett ki a dobozból, aztán kezébe vette az egyiket, s egy üvegből – amely szintén a dobozban volt – kevés sárgásbarna folyadékot csöppentett rá, majd nagy erővel, ügyesen az indiánok közé hajította. Don Lotario felfigyelt rá, hogy a golyó meglehetősen puha anyagból készült, tehát vagy szét kellett mállania, vagy meg kellett tapadnia azon a sziklán, amelyre esett: nem pattanhatott, vagy gördülhetett le a hegyoldalon. A lord ezután másik golyót vett a kezébe. Arra is ráfolyatott egy keveset az üvegből és az indiánok másik csoportja felé dobta, így tett még vagy öt golyóval, mégpedig olyan ügyesen, hogy azok körülbelül egyenlő távolságban hullottak a sziklák közé.

Az indiánok észrevették a golyókat és gyanakodva kerülték ki azokat. Alkalmasint ők is abban a hitben éltek, amiben don Lotario, tudniillik, hogy a golyók szét fognak robbanni, halált szórva maguk körül. Maga a spanyol is izgatottan figyelte az eredményt, a lord azonban szokott, nyugodt arccal, szinte mosolyogva nézte az indiánokat. A vörösbőrűek megtorpantak, tanácstalanul álltak.

Don Lotario csakhamar különös jelenség tanúja lett. Azokról a helyekről, ahová a golyók hullottak, könnyű, sárgás gőz kezdett felszállni. A gőz egykettőre vastag köddé sűrűsödött és ellepte azt a területet, amelyen az indiánok tartózkodtak. A spanyol csodálkozása tovább nőtt, amikor azt látta, hogy a rézbőrűek eltorzult arccal, kétségbeesetten hadonászva görcsös, fuldokló hangon üvöltözni kezdtek, mint a szűkölő állatok. Egyik indián a másik után tűnt el a spanyol szemei előtt. De nem hosszú időre. Friss szellő lebbent végig a hegyoldalon és szétszórta a sűrű, sárga ködfelhőt.

Valamennyi indián mozdulatlanul hevert a földön.

– Tartsa a zsebkendőjét a szája és az orra elé – kiáltott a lord don Lotarióra. – A szél felénk hozza a gázt.

Don Lotario olyan sebesen engedelmeskedett a lord intésének, amilyen gyorsan csak tudott, mégis elkésett. Már belélegzett egy keveset a különös anyagból és fuldokolva, szárazon köhögni kezdett. Nagyon erős köhögési roham volt, de éppolyan gyorsan elmúlt, ahogyan támadt. Maga a lord is köhögött kicsit, ám az arca elégedettséget tükrözött.

– Bravó! – mondta vidáman. – A tudomány hát mégsem hagyott cserben. Nos, mit szól ehhez?

– Meghaltak? Valamennyinek vége? – borzadt meg don Lotario. – Carramba! Ez rettenetes fegyver!

– És ha meghaltak?! – vont vállat a lord közönyösen. – Ők talán nem az életemre törtek?... Hanem mindjárt meglátjuk, csakugyan meghaltak-e. Szóval hét golyó elég volt!... A három megmaradt golyót visszatette a dobozba és gondosan lezárta a bádogláda fedelét.

Don Lotario nem tudott szabadulni az irtózattól. Hiszen igaz, maga is megijedt kissé, amikor a támadó indiánok seregét látta, de magában elkeseredett csatára készült. (Ez a harci kedv csak becsületére vált a fiatal spanyolnak!) És íme, azt kellett látnia, hogy egy egyszerű, szinte nevetséges eszköz az indiánok egész seregét egyetlen csapásra kiirtotta. Csöndesen, harci lárma, fegyverdörgés, késpengék és bárdok csattogása nélkül, szinte némán hullottak rakásra, mintha valami földöntúli hatalom karja döntötte volna le őket a lábukról, mintha a Halál Angyalának legyintése, vagy magának a Halálnak gyilkos lehelete söpörte volna el őket. És a lord! Ez a különös ember, aki karjának hét mozdulatával, hét ügyesen célzott dobással vitte véghez ezt a szörnyű csodát, milyen nyugodtan áll! Figyelő arcának egyetlen vonása sem változott meg, ajkán még mindig ott lebegett az előbbi mosoly. A Halál Angyala mosolyoghat így!

Don Lotario úgy érezte, jéggé fagy ereiben a vér. Hideg borzongás futott végig a gerincén. Hús-vér ember ez a lord, vagy valami olyan földöntúli lény, amelyek létezésében a délvidéki emberek – legyenek mégoly felvilágosodottak is – titkon még mindig hisznek?...

A lord előhúzta zsebóráját, rápillantott, azután megint az indiánok felé fordult a figyelme.

– Hat perc – mondta nyugodtan. – Most figyeljen, don Lotario, csodát fog látni!

Csakugyan! Az egyik indián felemelte a fejét. Ámuló, a rémülettől tágra nyílt szemmel nézett körül, aztán felállt. Szegény vörös fickónak szinte égnek meredt a haja, amikor szanaszét heverő társainak mozdulatlan testét megpillantotta. Panaszos, velőkig ható üvöltést hallatott, rémülettől dermedt pillantást vetett a kis erődítmény felé, majd mintha láthatatlan szellemek űzték volna, a fejéhez kapott és eszeveszetten rohanni kezdett lefelé a hegyoldalon. Olyan ugrásokat kockáztatott a sziklák között, amelyek egy hegyi állatnak is becsületére váltak volna.

– Carramba! Hát nem halt meg? – bámult don Lotario. – De ott, nézze, ott megint mozdul egy!

Valóban, most egy másik indián emelte fel a fejét, akárcsak az első. Tíz lépéssel odébb egy harmadik, amott egy negyedik. Mintha egymást utánozták volna, ugyanúgy viselkedtek: valamennyi rémülten bámulta imént halottnak vélt társait, megrettent pillantást vetettek a lord váracskája felé, majd kétségbeesett rémülettel, üvöltve, vad ugrásokkal, hanyatthomlok menekültek. Csakhamar az egész hegyoldal megelevenedett. Mindenütt feltűntek az indiánok viharvert, marcona arcai – minden irányból ugyanaz a meredt, irtózatot sugárzó pillantás villogott a vár felé. Mintha a sziklák szülnék őket, előbb lassan, majd hirtelen egymásutánban egyenesedtek föl. Különös színjáték volt. Rettenetükön, rémületükön, a borzadálytól megüvegesedett szemükön és fejvesztett, menekülő ugrásaikon maga a lord is nevetett. Don Lotario hangosan kacagott.

Öt perc sem telt bele, üres volt a sziklás hegyoldal. Szerte porzott a föld a rohanó indiánok lába nyomán. Sok még a fegyverét is elhajította. Panaszos üvöltés töltötte be a levegőt. Még lent, a völgyben sem jutott eszükbe, hogy összeszedjék holmijaikat, mindegyik az élete megmentésére gondolt: ki sziklák, ki bokrok mögött keresett menedéket. A meredeken sokan felbuckáztak és ordítva gurultak lefelé. A menekülők mögött harsányan zengett a lord, don Lotario és a munkások kacagása. A furcsa komédiát a lord emberei is végignézték a lőrésekből. Micsoda pokoli, micsoda démoni hahotaként csaphatott ez a nevetés a szegény, holtra rémült indiánok fülébe!

– De hát, mylord, a teremtésit! Mi volt ez? – nyögte don Lotario a kacagásba belefájdult oldalát tapogatva. – Komolyan azt hittem, végzett ezzel a csordával!

– Ejnye, hát ennyire vérszomjasnak tart? – kérdezte a lord mosolyogva. – Kedves barátom – folytatta azután és könnyeden, bizalmaskodva tette kezét a fiatal spanyol vállára –, az, amit most itt látott, az értelem diadala volt a nyers erő fölött, a szellem győzelme a durva anyagon... Amikor elhatároztam, hogy megveszem ezt a darab földet, házat építek itt, nagyon jól tudtam, hogy az indiánokkal előbb-utóbb találkoznom kell. Sőt, azt is sejtettem, hogy ez a találkozás nem lesz barátságos. Akkor jutott fülembe egy találmány híre. Megszereztem, megtanultam, sőt, tökéletesítettem, hogy alkalomadtán hasznát vehessem. Nos, ön is látta, olyan alkalom kínálkozott, amelynél jobbat nem is kívánhattam. De ne higgye, hogy azért tettem, mintha nyíltan, ember ember ellen nem mertem volna felvenni a harcot. Dehogy! Tessék, ott vannak az ágyúim, szájig töltve kartáccsal. No és az embereim! Valamennyi markos legény, mind pompásan ért a puskához, pisztolyhoz, a kardforgatáshoz. Olyan fegyvereik vannak, hogy bármelyik egyetlen perc alatt akár tíz indiánt is ártalmatlanná tudna tenni. Hihet a szavamnak: ha harcra került volna sor, öt perc alatt legalább százötven indián holtteste bontotta volna ezeket a sziklákat. Dehát mi hasznom lett volna belőle? Nem szomjazom ezeknek az embereknek a vérére, hiszen szegényeknek talán igazuk van, amikor bennem betolakodót, hódítót vélnek látni és végezni akarnak velem. Ha ma százötvenet megölök közülük, egy hét múlva ezren térnek vissza és a mészárlás talán még dühödtebben kezdődik újra. Akkor éppen olyan gyilkos, mészáros lennék, mint az ön dicső emlékű ősei, a Cortezek meg a Pizzarók. Ágyúgolyók helyett kémiai keverékkel töltött puha golyókat szórtam közéjük, amelyekből, ha szétpattannak, olyan gáz árad, amely megfosztja a tüdőt légzőképességétől és hat-hét percre az egész testet halálhoz hasonló dermedt állapotba hozza, mint az imént saját szemével láthatta. Ezzel az ártatlan fogással kettős célt értem el: a támadást vérontás nélkül visszavertem és nem terheli lelkemet ezeknek a szegény fickóknak a halála. Sőt, mi több, nem mernek visszajönni. Bármiben fogadni mernék, hogy egy órajárásnyi körzetben csak remegő és félelmében reszkető indiánt talál. Az ő szemükben olyan természetfölötti lénnyé váltam, akinek a terveit és szándékait ember nem akaszthatja meg. Ezeknek a ravasz, de műveletlen embereknek most már démon, isten, élet és halál ura vagyok. Ha kedvem tartaná, imádtathatnám magam velük. Most már vakon, gondolkodás nélkül engedelmeskednek majd parancsomnak és nincs az a hatalom, amely arra bírhatná őket, hogy még egyszer ellenem támadjanak. Véleményem szerint ez meglehetősen értékes eredmény, don Lotario, különösen, ha azt is figyelembe vesszük, hogy mindössze némi kénnel, klórral, meg még néhány vegyszer egyszerű keverékével értem el.

– Bámulom önt, mylord! – kiáltott föl a spanyol, aki hódolattól sugárzó arccal hallgatta lord Hope szavait. – Most már látom, hogy ön nem nyúl természetfölötti eszközökhöz, de ez csak fokozza csodálatomat és tiszteletemet ön iránt. Ön minden tekintetben korunk fejlődésének a csúcsán áll. Adná Isten, hogy lényének legalább kis részét megérthetném, s ne kellene csak néma bámulattal néznem fel önre. Bár az ön tanítványa lehetnék!

– Kedves barátom – komorult el a lord –, kedves fiatal barátom, vannak dolgok, amikhez az ember csak a szenvedések iskolájában juthat. És ön eldobná magától szívének paradicsomi békéjét csak azért, hogy cserébe megszerezze a megismerést?... Ezt alig hiszem!... Hanem nem volna kedve megnézni a gőzhajót?

Don Lotario már eléggé megismerte különös barátját ahhoz, hogy tudja, erről a témáról több szót már nem fog ejteni. Készségesen követte a lordot, aki lelépdelt a kis toronyból, amelyben csillagvizsgálóját akarta felállítani. Az udvaron már ugyanúgy égett a munka a munkások keze alatt, mint korábban. Amint lord Hope végighaladt közöttük, mindenfelől a rajongás, a tisztelet, a bámulat halk mormolása lebbent felé. Még ezek a józan, nyugodt emberek sem tudtak szabadulni titokzatos gazdájuk varázsától, holott ott éltek körülötte. Arra persze nem volt merszük, hogy akárcsak egyetlen hangos szót ejtsenek, a lord pedig úgy tett, mintha nem látná a felé ragyogó, hódoló pillantásokat. Nyugodt, kimért léptekkel ment el emberei mellett. Egy kis oldalkapu felé tartott, amely a nagy kőház közelében törte át a falat. Hogy az ember odajusson, el kellett haladnia a ház hosszú fala mentén. Don Lotario menet közben futólag szemügyre vette a szép, arányos beosztással épült házat. De hirtelen megállt és szeme az egyik ablakra tapadt.

A lord, aki előtte lépdelt, szintén visszafordult és ő is fölnézett az ablakra.

– Ki az ott? – kérdezte don Lotario megremegve a borzalomtól. – Emberi arc volt az?!

Okkal kérdezhette. Azon az arcon, ott, az ablak rácsai mögött alig volt emberi vonás. Nem sápadt volt, hanem fakó: földszínű. A két szem mélyen bújt meg üregében, a haj borzasan ágaskodott. De mindennél rettenetesebb volt ennek az arcnak a meredt, kísérteties kifejezése: az emberi érzéseket mintha letörölték volna róla. Mintha egy hullának, visszajáró szellemnek lett volna az arca...

– Egy őrült – mondta a gróf és könnyű borzongás futott végig tagjain.

– Őrült? – riadt föl a spanyol. Észrevette a lord irtózatát, hogy a látvány még ezt a hideg márványembert is megrendítette.

– Istenem – szólt aztán halkan –, csak nem valami rokona?

Csak nem az édesapja talán?

– Nem! – tiltakozott a lord és ismét megborzongott. – Hanem talán az apám gyilkosa.

– Gyilkos! És ön az apja gyilkosát itt tartja a házában?

A lord nem felelt. Reszkető pillantása lassan elsiklott az ablakról és tétován a földet kereste. Aztán lehorgasztott fejjel lassan továbbment a kapuhoz és kinyitotta. A küszöbtől kanyargó ösvény vezetett a sziklák között, le a tengeröbölhöz. Amikor a két férfi másfél óra múlva ugyanezen az úton visszatért, a spanyol félénken ismét felpillantott az ablakra. De az arc már eltűnt onnan. Don Lotario nem vette észre, vajon a lord is felnézett-e, mindenesetre közömbös dolgokról beszélt. Az ebéd már várta őket. Csak kettejük részére tálaltak, de a fiatal spanyol még sosem telepedett ilyen dúsan terített asztalhoz. Az előtte párolgó ínycsiklandozó ételek közül alig ismert egyet-kettőt. A lord keveset evett és csak néhány csöpp bort öntött a pohár vízbe, amelyet a szolga nyújtott neki. Vele ellentétben don Lotario alaposan megrakta tányérját. Csupa olyan témáról társalogtak, amelybe a spanyol is közbeközbevethetett egy-egy szót. A lord ugyanis a kaliforniai viszonyok után érdeklődött. Don Lotario persze észrevette, hogy a lord mindenről alaposan tájékozódott, s ha csak kissé élesebb a szeme, az sem kerüli el figyelmét, hogy lord Hope gyakran csak azért engedi beszélni, hogy ne mindig neki magának kelljen vinnie a szót. Kellemesen telt az idő. Don Lotario végül felállt, hogy elbúcsúzzék. Kissé mámoros volt a tüzes boroktól, no meg attól a hatástól, amelyet különös házigazdája tett rá.

– Ha kérhetem, ne halogassa sokáig látogatását, mylord, hiszen most már tudja, hogy nagyon fontos ügyről, a szívem ügyéről van szó.

– Úgy hiszem, még egy hét elmúlik addig – mondta a lord.

– Kérem, ne feledje, hogy enyém az elsőség! – biztosította jogát don Lotario.

– Hogy érti ezt? – csodálkozott a lord. – Az egész országban önön kívül senkit sem ismerek.

– Ó, két hét alatt se szeri, se száma nem lesz az ismerőseinek – mondta don Lotario. – Nemcsak Kaliforniából, egész Mexikóból tódulni fognak a látogatók, hogy megbámulhassák a házát meg a berendezését.

– Őszintén szólva ez nem lenne túlságosan a kedvemre – felelte a lord kelletlenül. – Természetesen senkit sem gátolhatok meg abban, hogy tiszteletét tegye, de nem hinném, hogy bárkinek bármikor a rendelkezésére tudok állni. Annál sokkal drágább az időm. Ön, don Lotario, persze kivétel. Szeretem a fiatalságot és önről tudom, hogy nem önző, alantas cél hozza hozzám. Ezért megkérem, ha szívességet akar nekem tenni, ne keltse föl ismerősei érdeklődését és kíváncsiságát velem kapcsolatban. Ha meg akar látogatni, mindig nagyon szívesen látom, jöjjön, amikor kedve tartja. De ismételten kérem: egyedül jöjjön.

– Különös ember ön – mondta a fiatal spanyol –, ám legyen kívánsága szerint.

Kezét nyújtotta a lordnak, de az alig érintette. Don Lotario azután fellendült paripájára.

– Huszonegy éves – suttogta magában a lord, amikor a spanyol vígan elügetett. – Én is éppen ilyen nyílt, ilyen boldog, ilyen vidám voltam. És én is azt hittem, hogy a boldogság küszöbén állok...

Sokáig merengőn nézett a kékellő messzeségbe, aztán munkásai felé fordult. Egy-két rövid parancsot adott, majd utasította intendánsát, hogy nyergeljen fel egy lovat: néhány percen belül sétalovaglásra indul. Azután bement a házba. Amikor visszatért, szalmakalapot viselt, kezében botot tartott. A bot fogója helyén kis acélkalapács szürkéllett. A lord arabs telivérjét már kantárszáron, készen tartotta egy szolga. Alig tárult ki a kapu, olyan száguldással robogott ki azon a paripa, hogy az intendáns csak nehezen tudott a nyomában maradni. Bár a telivér teljes vágtában robogott alá az úton, a lord biztosan ült a nyeregben, mintha csak iskolában lovagolna. A patak felé irányította az állatot, a part mentén vágtázott végig. Aztán megfordult és az intendánssal együtt visszaindult az Óhajok Hegye felé. Ott ahhoz az állványhoz rúgtatott, amelyről a spanyolnak azt mondta, meleg forrás után kutat. Hatalmas alkotmány volt ez, izmos gerendákból ácsolt bordák tartották a fúrógépet, amely – mint mindig – most is dolgozott, négy embernek adva munkát. A már jókora mélységben tátongó aknatorkot deszkák bélelték. A munkavezető kissé zavartan köszöntötte urát.

– Nos – kérdezte a lord, amikor odaért –, még mindig nem találtatok semmit?

– Még semmit, mylord és valószínűleg nem is fogunk – hangzott a nem túl biztató felelet.

– Akkor bizony – alaposan tévedtem – csóválta fejét a lord. – Milyen mélyen jártok?

– Számításom szerint száznyolcvanhárom lábnyira lehetünk – vélte a felügyelő.

– Már ilyen mélyen?! Akkor persze kevés reményünk lehet – vonta meg a vállát a lord. – Majd másutt újra próbálkozunk. Errefelé feltétlenül kell meleg forrásnak lennie. Használhatjuk valamire ezt a lyukat?

– Bizony nem tudom – tűnődött a felügyelő. – De talán jó lesz víztartónak a szárazság idejére.

– Jó, akkor maradjon az akna – döntött a lord. – Mára elég lesz. Menjetek föl az erődítménybe.

Kétszer sem kellett mondani a munkásoknak. Vették kabátjukat és megindultak föl a hegyre.

– Még egyszer megvizsgálom a talajalakulást – mondta a lord inkább magának, mint az intendánsnak. – Fogd a kantárt, Hakey, leszállok az aknába.

Lepattant a lóról és botjával a kezében, az állvány gerendáiba kapaszkodva leereszkedett az aknába. Jó negyedórát töltött odalent anélkül, hogy az intendáns látta vagy hallotta volna, mit csinál odalent. Amikor újra előkerült, mintha kissé kipirult volna az arca. Valószínűleg a megerőltetéstől. Aztán mindketten hazafelé indultak a széles műúton. A kapuban a lord visszafordult, s még egy utolsó pillantást vetett a völgyre, amelyre már kezdte ráteríteni kékes árnyékfátyolát az alkonyat.

– Mi az ott? – kérdezte halkan és figyelmesen nézett a távolba. – Te is látod azt a csapatot, Hakey?

– Látom, gróf úr...

– Már elfelejtetted, hogy itt nem vagyok gróf, „mylord” a címem?! – csattant fel a gróf olyan szigorú és kemény hangon, hogy az intendáns ijedten hőkölt hátra. – Nos, látod a csapatot?

– Látom, mylord, lehetnek vagy háromszázan. De nem indiánok.

– Magam is úgy vélem. Legyetek éberek, intendáns úr!

Errefelé a fehérek veszedelmesebbek lehetnek az indiánoknál. Kettős őrséget éjszakára!

Belülről kitárták a kaput, a lord berobogott és néhány perc múlva már a házban volt. A csillagvizsgáló tornyából figyelte távcsövén a vonuló csapatot.

Az intendáns megállapítása helyesnek bizonyult, valóban mintegy háromszázan lehettek. A lord tisztán látta őket, s amit az optika oly' közel hozott hozzá, meglehetősen felkeltette érdeklődését. Hosszan húzódó karaván tárult a szeme elé, férfiak, nők, vegyesen. Egyesek gyalog bandukoltak, mások lovon poroszkáltak, ismét mások a ló fogatú vagy ökrös szekereken ültek, hevertek. Valamennyi férfi fel volt fegyverezve, ahogyan a lord vélte, túlságosan is. A csapat éppen a hídon vonult át, a hegy felé tartott. A lord látta, amint megállnak, sátrakat szednek le a szekerekről, s ezzel megkezdődött a kivándorlósereg nyüzsgő munkája. Éjszakai tábort vertek. A szekereket a sátrak köré vontatták, védősáncul egy esetleges éjszakai rajtaütés ellen. Tábortüzek lobbantak fel és az emberek serényen hordták a vizet a folyóból. Alig ezer lépésnyire lehettek a hegy lábától.

– Mylord! – kiáltott valaki lentről. – Három idegen férfi óhajt beszélni önnel.

– Láttam, amint jöttek! – szólt vissza a lord. – Vezessétek őket a csarnokba és gyújtsátok meg a lámpákat!

Azzal összetolta a messzelátót, majd lassú léptekkel lement a szobájába. Néhány percig odabent maradt, mint a nagy urak teszik, akik szándékosan megvárakoztatják a hozzájuk kihallgatásra járulókat. Ezt gondolhatta volna bárki, aki nem tudta, hogy a lord egy kis titkos nyíláson át a három idegent figyeli, kihallgatva halk beszélgetésüket. Hanem erről senki sem tudott...

A három férfi külseje feltűnően elütött egymástól. Az egyik kicsiny öregember volt, csaknem aggastyán már. A haja ősz, és rövidre nyírt szürke szakálla is magas korról tanúskodott. Olyan embernek látszott, aki ráncait nem a szabadban, hanem könyvek, tanulmányok között szerezte. Hosszú, piszkos kabát lógott a vállán, fejét alacsony kvékerkalap födte. Okos szemében ravaszság csillogott, keskeny szája köré mély ráncokat vont beesett orcája. Kezében hosszú botot tartott. Külsejéből nehezen lehetett volna megállapítani, miféle szerzet. Azt azonban első pillantásra megállapíthatta bárki, hogy városi ember, aki élete legnagyobb részét szobában töltötte: nem tűnt pusztázó, erdőjáró legénynek.

A másik araszos vállával valóságos Herkulesnek látszott. Gyűrött, foszlott szalmakalapja meg kócos pofaszakálla az amerikai prérik zabolátlan fiának mutatták. Rövid zekét, magas, csizmaszárba vesző bőrnadrágot viselt, övéből kés meredezett. Arca dacosságot, ugyanakkor jóindulatot tükrözött. Rendes szokása volt, hogy két hatalmas kezét övébe dugta, ilyenkor két oszlopszerű lábán úgy állott, mint valami kolosszus, amely csak arra vár, hogy valaki megkísérelje feldönteni.

A harmadik egészen másféle ember volt. Magassága elérte előző társáét, de alakja karcsúbb volt, arányosabban faragott. Ruhája hajdan elegáns lehetett (már amennyire egy kivándorló öltözéke elegánsnak mondható), ám a vihar, zivatar már alaposan kikezdte. Szalmakalapját fekete szalag övezte, széles inggallérjából lazán megkötött nyakkendő omlott elő, divatos kabátját, mellényét ugyanabból az erős szürke szövetből szabták. Neki is kés volt az övében. Nemes metszésű, finom vonásait, sárgás arcbőrét barnára égette a nap. Sötétbarna haját hosszúra növesztette, fürtjei csaknem a vállát verdestek. A lord legtovább ezt az embert vizsgálgatta. Föltűnt neki az idegen szép, sötét szeme, nyugodt, kissé hanyag tartása. Ez a harmadik egyébként nem elegyedett társai beszélgetésébe. A két ember között a szó azon a yankee-angol nyelven folyt, amiből a lord keveset értett.

Bár a három férfi bizonyos kihívó nyugalommal várakozott a ház urára, mégis kissé megrebbentek, amikor a lord megjelent a lépcső tetején.

A lord arca ugyanis talán sohasem volt ilyen márványhideg, mint most, de ilyen fenségesen büszke sem.

A darabos fickó kissé mereven meghajolt, az aggastyán levette kalapját. Csak a legfiatalabb őrizte meg a nyugalmát: gépiesen emelte kezét a szalmakalapjához.

A lord is kezében tartotta kalapját, amikor bejött, de most olyan mozdulattal és tekintettel tette a fejére, mintha ezt akarta volna mondani: “Itt, ebben a házban én is számítok annyit, mint ti!” – Beszélni óhajtottak velem, uraim – kezdte a lord angolul, miután vendégeitől néhány lépésnyire megállt. – A nevem Hope. Mit kívánnak tőlem?

– Ön tehát lord Hope – szólalt meg az aggastyán és ravasz pillantása vizslatón siklott végig a lordon. – Melyikünk beszéljen? – fordult társaihoz. – Szólj talán te, Hillow!

– Nekem nem mesterségem, nem értek én a szóhoz, damn! – húzódozott a Hillow-nak nevezett óriás.

– Beszélj csak te, Wipky! – biztatta a legfiatalabb az öreget.

– Hiszen ez a mesterséged.

– Igen, a testvérek előtt – hárította el az öreg és mialatt ismét ravasz oldalpillantást vetett a lordra, keskeny ajkai mosolyra húzódtak. – Ilyen finom úrral te jobban tudsz szólni, Wolfram!

– No jó, nekem mindegy – vállalkozott egykedvűen Wolfram. – Nos tehát, mylord, testvéreim nevében egy határozatunkat közlöm önnel. Arra kérjük, szállítson nekünk élelmiszereket.

– Ha szabad tudnom, kik azok a testvérek? – vetette közbe a lord könnyedén.

– Mi az utolsó napok szentjei vagyunk. Általában mormonoknak hívnak minket.

– Vagy úgy. Igen, már hallottam önökről – bólintott a lord és olyan közönyösen nézett a fiatalember szemébe, mintha nem tudná, miről van szó.

– Hajlandó teljesíteni a kérésünket? – kérdezte a mormon, aki – úgy látszott – eltökélte, hogy nem zavartatja magát a lord hidegségétől. – Néhány véka rizs vagy gabona, meg egy-két hordó bor, esetleg sör, elég volna. Mennyit kíván ezért?

– Hogy mennyit kívánok? – ismételte a gróf megvetően. – Az én házam nem vendéglő.

– Kivándorlók vagyunk – folytatta a mormon kissé mogorván. – Célunk az Utah-vidék és a Sóstó lett volna, de eltévesztettük az utat.

– Szóval segítségre szorulnak? Nélkülözik a legszükségesebb élelmiszereket? – érdeklődött a lord.

– Nem éppen – rázta a fejét komoran Wolfram. – Csak élelmiszereink pótlásáról van szó, ezt kellene önnek szállítania. Megfizetjük az árát, többet igazán nem kívánhat.

– Hátha mégis – emelte föl a fejét a lord fölényes nyugalommal. – Nem adok el semmit. A készleteimre magamnak is szükségem van.

– Jó! – bólintott dacosan Wolfram, annak az embernek a hangján, akinek nincs több mondandója. – Wipky, Hillow, hallottátok!

A tagbaszakadt Hillow és a kis Wipky élénk figyelemmel kísérték a beszélgetést, az óriás kissé döbbenten, Wipky nyugtalanul, de erre a váratlan fordulatra tágrameredt szemmel néztek Wolframra. Nem tudták, mit feleljenek.

– Szó volt még odalent valami jó borról is a betegeink részére – dörmögte Hillow.

– Igaz is – Wolfram hanyagul ismét a lordhoz fordult. – Van néhány beteg férfi és asszony a csapatban. A borunk pedig elfogyott. Nem adna át nekünk néhány tucat üveggel?

– Nem adnék-e át? – emelte föl a hangját a lord. Arca nyugodt maradt, de szeme lángolt. – Már megmondtam az úrnak, hogy nem vagyok szatócs. És csak azt a tanácsot adhatom, más hangon beszéljen velem, ha nem akarja, hogy kidobassam!

– Hohó! – pördült meg Wolfram és kihúzta magát. – Hogy érti ezt?

– Úgy értem, hogy ebben a házban én vagyok az úr! – vágott vissza a lord. – És ha valaki tőlem kíván valamit, azt kérje tisztességes hangon, viselkedjék illedelmesen és beszéljen, ahogy civilizált emberhez illik. Ha én most a betegeik számára bort küldök... megmondhatja majd a társainak... nem az ön kedvéért teszem, hanem a betegek miatt. Ha valamire szüksége van és tudja, hogy tőlem megkaphatja, miért nem kéri illendő módon?

– Ön bizonyára európai! – jegyezte meg Wolfram megvető vállrándítással. Bár a vér az arcában lángolt, hangja bántóan, hidegen csengett.

– Eltalálta.

– Mindjárt gondoltam – mondta Wolfram lekicsinylő mosollyal. – Sőt, bizonyára igen-igen új ember ezen a vidéken. Látszik a házon is, még minden vadonatúj, így hát valószínűleg nem tudja, hogy itt, Amerikában az ember egyszerűen elveszi azt, amit szép szóra nem kap meg. Azt pedig már látom, hogy nem akarja ideadni, amit kérünk.

– Helyesen látja – mondta a lord és keményen, szúró pillantással nézett Wolfram szemébe. – Azoknak, akik segítségre szorulnak, szívesen adok, de az ilyen szemtelen fickókat, mint ön, egyszerűen kidobatom!

A fiatal mormon arca vörösbe borult a dühtől, de uralkodott magán. Két társa látható izgalommal várta a szóváltás végét.

– Háromszázan vagyunk és ebből százötven fegyverforgató ember – dobta a szót gúnyosan Wolfram. – Ugyan mi gátolhat meg bennünket abban, hogy önt erről a hegyről egyszerűen elzavarjuk?! Szép ez a hely. Ha tetszik, elvesszük! Vagy legalábbis azt, amire szükségünk van.

– Hogy mi gátolhat meg? – lépett közelebb a lord. – Mindenekelőtt a becsületérzete, ha ugyan van. Másodszor az a körülmény, hogy jól fölkészültem az efféle támadásokra. Ön, meg a százötven embere csak a fejüket törnék be ezeken a sziklákon. Hanem, úgy gondolom, nincs több beszélnivalónk, fiatalember. Távozzék, ha nem akarja, hogy ön miatt társait is szenvedni hagyjam, hogy ön miatt valamennyiüknek megtiltsam, hogy a birtokomon táborozzanak.

Wolfram gúnyosan felnevetett: – Megtiltani könnyű, de hogyan szerezne érvényt a tilalmának, ez itt a kérdés.

A lord elfordult a hetvenkedőktől és kikiáltott: – John! Jack!

Szinte szempillantás alatt két tagbaszakadt férfi termett a lord mellett, mintha csak a földből pattantak volna elő.

– Dobjátok ki ezt az embert a házból és tegyétek a kapu elé – hangzott a lord parancsa és Wolframra mutatott. Pillanat műve volt. Mielőtt Wolfram akárcsak gondolhatott volna a védekezésre, megragadták és egyszeriben kiteremtették az előcsarnokból. Csupán a káromkodása hallatszott be, ez volt az egész.

Hillow-t és Wipkyt annyira megdöbbentette társuk sorsa, hogy nem mertek a segítségére sietni, ami amúgy is hiábavaló lett volna. Csak Hillow keze rándult gépiesen az övéhez, a kése felé. Talán arra gondolt, hogy most rajta a sor.

– Uraim – szólalt meg a lord, szinte udvariasan –, látták, miképpen bánok azokkal, akik szemtelenül viselkednek a házamban. Ha az a szándékuk, hogy ugyanolyan hangot üssenek meg, mint a társuk, önökre is éppilyen sors vár. Amennyiben azonban értelmesen szólnak, készséggel hallgatom önöket.

– Wolfram kicsit goromba volt, az igaz – jegyezte meg Hillow mogorván. – Ám ön is szelídebb lehetett volna, mylord!

– Talán leckét akar nekem adni, hogyan viselkedjem a saját házamban?

A lord nyugodtan, szinte halkan beszélt, de szavaitól az óriás termetű mormon lesütötte a szemét és zavartan lépegetni kezdte zekéje ujját.

– Mylord – vette át a szót a simulékony Wipky –, kérem, ne űzzön el a földjéről bennünket és testvéreinket azért, amit ez a fiatalember elkövetett. Mi bizony valóban bajba jutottunk és az élelmiszerekre sokkal égetőbb szükségünk van, mint azt Wolfram be akarta vallani. Tizenkét éve vagyunk már vándorúton, erdőkön, hegyeken keresztül. Egyszer az indiánokkal gyűlt meg a bajunk, felszerelésünk jó része akkor veszett oda. Az iránytűnk is. Ezért tévedtünk messzire a helyes úttól. Most még jó háromhetes út áll előttünk. Ha tehát lordságod kegyes volna készleteinek egy részét átengedni nekünk – mindegy, milyen feltételek mellett – nagy jót cselekedne velünk. Mylord, mi erősek vagyunk és talán nem megvetendő dolog az, ha valakit jó barátunknak tudunk.

– Jól van! – bólintott a lord, akit nem nagyon hatott meg az utóbbi kegyes ígéret. – Megkapják, amit kívánnak. Ön talán a mormonok vezetője?

– Nem én vagyok, mylord. A vezetőnk, Fortery beteg, nincs jártányi ereje. Az egyik sátorban fekszik. Én csak a számvivőjük vagyok. A nevem Wipky, doktor Wipky.

És meghajolt. De a lordnak eszébe se jutott, hogy viszonozza.

– Mire leérnek, a készletek is ott lesznek – ígérte a lord. – Isten önökkel, uraim.

Megfordult és lassan megindult fölfelé a lépcsőn. A búcsúzás részéről csak egy alig észrevehető biccentés volt.

– Fene kurtán elbánt velünk! – morgott a robosztus Hillow, amint kifelé igyekeztek.

– De úgy látszik, nagyon előkelő úr – vélekedett Wipky.

– Nem bánom, hogy Wolfram megkapta a magáét. Azt hiszi, mindenki úgy táncol, ahogyan ő fütyül. Hanem itt emberére akadt.

– Nono! – jegyezte meg Hillow. – Wolfram derék fickó, megfizet még ezért a lordnak.

A kapun kilépve Wolframot pillantották meg. Egy kövön ült. Két társa láttán fölállt, fejét dacosan felszegte és lassan megindult.

– Megkaptátok? – fordult vissza hirtelen.

– Meg.

– Mindjárt gondoltam – gúnyolódott Wolfram. – Hanem, Hillow, nem felejtem el, hogy cserbenhagytál.

– Nem tehettem ellene semmit! – tiltakozott a mormon. – Nagyon is gyorsan történt.

Ezután némán mentek le a hegyről a tüzek felé, melyek fényei az éjszaka homályát áttörve vöröslöttek feléjük. Talán öt perce érkezhettek oda, amikor az őrök három ember érkezését jelentették. Nagy taligát hoztak, élelmiszerekkel telve. A lord munkásai voltak. A kordén néhány zsák liszt fehérlett. Volt azon még kenyér, bor, s friss gyümölcs jócskán. Az emberek lerakták a taliga terhét, aztán távoztak, éppolyan gyorsan, ahogyan jöttek. Fél óra múlva magányos ember jelentkezett az őrségnél. Széles karimájú, sötét kalapot és hosszú köpenyt viselt. Az őr megkérdezte, mit akar.

– Vezessetek a vezérhez – felelte az idegen.

– Beteg.

– Tudom, de én mégis beszélni akarok vele. Lord Hope vagyok.

– Az, aki az élelmiszereket küldte?

– Az.

– Akkor parancsoljon, mylord. Az a sátor ott, amelyen a zászló leng, az a vezetőnk sátra.

A lord lassú léptekkel haladt végig a táboron. Mozgalmas, tarka kép tárult a szeme elé. Majd' mindenki a vacsoráját készítette, vagy már épp fogyasztotta. Mindenfelé hatalmas tábortüzek lobogtak. A lángok fölött, szolgafán, nagy kondérok lógtak, a férfiak és nők azok körül szorgoskodtak. Előbbiek mind jól megtermett alakok voltak, legtöbbjük fiatal. A nők már kevésbé. Egyszerűen öltöztek és csak kevés akadt közöttük, aki még nem viselte legalább harminc tavasz terhét. Feltűnően sok volt azonban a gyermek. Összességében a tábor képe nem volt valami épületes látvány, de komorságát kissé enyhítette élénksége, mozgalmassága. Néhányan énekeltek, mások fecsegtek, nevetgéltek. A lordnak több ízben is megütötte fülét néhány nyers, amerikai tájszólásban elhangzó szó. Ám így is érzett, hogy ezek között az emberek között a fegyelem, a rend az úr.

A lord akadály nélkül jutott el a nagy, zászlós sátorhoz. Épp amint belépett volna, Wipky jelent meg a nyílásban és elállta az útját.

– Ön az, mylord? – csodálkozott az öreg. – Minek köszönhetjük ezt a megtiszteltetést?

– A vezetőjükkel szeretnék beszélni.

– Ó, bizonyára örülni fog. Rendkívül ízlik neki az ön bora. De hiszen, amint látom, ön egyedül jött.

– Egyedül.

– És nem fél?

– Mitől?

– Nos, például Wolframtól.

– Ki az a Wolfram?

– Az a fiatalember, akit ön kidobatott.

– Vagy úgy. Nem, nem félek senkitől – mondta a lord. – Szabad bemennem?

Wipky előrement, a lord a nyomában. A sátor berendezése a körülményekhez képest elég jónak volt mondható. Egy tábori ágyon sápadt, középkorú férfi feküdt. Élénk szeme nyugtalanul csillogott, előtte borosüveg állt, egy a lord ajándékából. Valamivel odébb láda hevert, asztalul szolgálva három varró nőnek. A legfiatalabb huszonöt, a legidősebb negyvenéves lehetett. Egyik sem volt csinos.

Wipky bemutatta a lordot, akinek érkezése láthatóan kellemes meglepetést szerzett Forterynak, a mormon vezérnek. Ha Wipky doktor úgy gondolta, a két férfi az ő jelenlétében fog beszélgetni, csalódnia kellett, bár igencsak feszítette a kíváncsiság. A mormon vezető valami megbízatást adott neki, ami átlátszó dolog volt: kettesben akart maradni a lorddal. Az asszonyoknak is távozniok kellett.

A lord majdnem egy teljes óráig Forterynál maradt. Hogy miről tárgyaltak, azt akkor még senki sem tudta. Hanem az egyik asszony annyit mégis elárult Wipky doktornak, hogy – bár a beszélgetésből mit sem értett – látta, amint a lord egy csomó bankjegyet nyújt át a vezetőnek. Ez igaz is volt. A lord százezer dollárt adott Forterynak, amiről elismervényt kapott. A vezér erről mit sem szólt. Mindössze annyit említett, hogy ezer dollárt kért kölcsön a lordtól.

Mikor a gróf kilépett a sátor ajtóul szolgáló nyílásán, Wipky állt előtte, aki arcvonásaiból próbált kiolvasni valamit. Hiába erőlködött. Lord Hope tökéletesen ura volt érzelmeinek.

– Ha önnek érdekében áll... hmm... hogy vezetőjük életben maradjon... mert derék embernek látszik... akkor ne engedje, hogy az utazás alatt sok vizet igyék – mondta a lord Wipkynek, amint a táboron át lépdeltek. – A szervezetének árt a víz. Néhanéha adjon neki kinint. Wipky figyelmesen hallgatta.

– Ön félig-meddig orvos? – kérdezte azután. – Magam csak a hittudományok doktora vagyok.

– Azt hiszem, többet tudok, mint egynémely orvos. Szóval értette, kérem: kevés víz és néha kinin. Rebarbarát azonban semmiképpen sem szabad szednie.

– Pedig eddig mindig azt szedett – felelte Wipky nagy figyelmesen.

– Abba kell hagynia. Az négy hét alatt a halálát okozhatja. Futó pillantást vetett Wipkyre, aki különös arckifejezéssel meredt maga elé. Olvasott a lord ennek az embernek a lelkében?

Nagyon valószínű, különben nem adott volna efféle tanácsokat. A beteg vezetőnek, hogy meggyógyulhasson, éppen ellenkezőleg, sok vízre és sok rebarbarára volt szüksége. Úgy látszik, a lord tudta, hogy Wipky mindkettőt túladagolja majd, „követve” az ő javallatát.

Az egyik nagyobb tábortűz közelébe értek. A tűz körül több férfi és nő vert tanyát. Egyszerre valaki a lord elé lépett: – Ha nem tévedek, ön lord Hope.

– Az vagyok. – felelte a lord nyugodtan.

A fiatal Wolfram állt előtte.

– Mylord – kezdte a mormon fojtott, halk hangon –, ön engem halálosan megsértett. Ez a sértés vért kíván. Még ma éjjel, vagy holnap hajnalban megverekszünk.

– Nem verekszünk meg.

– Nem? – csattant fel fenyegetően Wolfram. – Ha így van, ön gyáva! Csak a szolgáira bízza magát!

– Kedves barátom – szólt a lord gyilkos hidegséggel –, ha megkísérelné próbára tenni képességeimet, minden bizonnyal ön maradna ott a porondon. De igazán semmi kedvem, hogy megöljem. A kihívást elutasítom. Egyszerűen nem fogadom el. Megsértett a saját házamban, én meg kidobattam önt, ennyi az egész.

Mialatt beszélt, tekintete végigpásztázott a tűz körül ülőkön. Egy női alak megállította pillantását. Egész testét úgy beburkolta, hogy csak a szeme látszott: mintha török lett volna. Hanem a szeme gyönyörű volt. Ám ez a szem – legalábbis a lord úgy érezte – csupa bánatot és fájdalmat sugárzott. Lord Hope röviden hátat fordított Wolframnak és nyugodtan megindult. A fiatal mormon halálsápadtan, dermedten állt. A lord – mintha látta, vagy kiszámította volna, mi történik a háta mögött – hat lépés után oldalt ugrott. Ugyanabban a pillanatban pisztoly dörrent. A golyó a lord és Wipky között süvített el – egy sátorkaróba fúródott. Biztos lövés volt. Ha a lord nem vetődik el az útjából, már halott lett volna. Lord Hope nyugodt arccal visszafordult. Látta, hogy a bebugyolált nőalak fölugrott és Wolfram karjaiba vetette magát, ám a mormon őrjöngve lökte el magától. Elhajította pisztolyát, kirántotta kését az övéből és tigrisként rontott a lordnak. Az hidegvérűen bevárta, míg a fiatal mormon a közelébe ért, akkor ismét félreugrott, ugyanakkor öklével villámgyors ütést mért támadója bal halántékára. Rettentő erejű csapás volt ez, Wolfram hangtalanul összerogyott. Wipky és néhány mormon védelmezően vetették magukat alélt társukra, csupán a beburkolt nőalak maradt mozdulatlan.

Mire a mormonok észbekaptak, a lord már eltűnt a sötétben.