Karl May

Az inka öröksége

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-824-8

MOBI ISBN 978-963-387-825-5

Tartalom

Első fejezet

Néhány érdekes ember

Második fejezet

A bikaviadal

Harmadik fejezet

Jaguár apó

Negyedik fejezet

Egy kis tévedés

Ötödik fejezet

Nyargalás a pampákon

Hatodik fejezet

Az utolsó inka

Hetedik fejezet

Fogolyszabadítás

Nyolcadik fejezet

Don Parmesan piócái

Kilencedik fejezet

Hadiösvényen

Tizedik fejezet

Jaguár apó elbeszélése

Tizenegyedik fejezet

A kambák falujában

Tizenkettedik fejezet

Krokodilusok torkában

Tizenharmadik fejezet

A torreádor titka

Tizennegyedik fejezet

A csapda

Tizenötödik fejezet

Születésnapi ajándék

Tizenhatodik fejezet

Senor Sereno vendégei

Tizenhetedik fejezet

Váratlan találkozás

Tizennyolcadik fejezet

Az inka öröksége

KARL MAY

Az inka öröksége

Az igazság rettenthetetlen bajnoka, a vasöklű, nagyszívű és bölcs Jaguár apó Dél-Amerika pampáin és égbe nyúló hegyei között jár e regény lapjain kicsi, de mindenre elszánt csapatával, hogy a jókat megoltalmazza, és az elvetemült orgyilkosokat megbüntesse. Az inka öröksége, az utolsó perui uralkodó mesés kincsei titkukkal a kalandorok sokaságát vonzzák, de egyetlen méltó örököse, a szelíd és bölcs inka unoka inkább az enyészetnek adja őket, mintsem hogy az emberi gonoszság és kapzsiság újabb démonait szabadítsák fel. – A népszerű író egyik legfordulatosabb és legjobban komponált regényét Szinnai Tivadar átdolgozása formálta korszerű, érdekes olvasmánnyá, Csergezán Pál illusztrációi pedig a cselekmény legizgalmasabb pillanatait elevenítik meg.

ELSŐ FEJEZET

Néhány érdekes ember

Kikiáltók rohantak keresztül-kasul Buenos Aires sakktáblára emlékeztető utcáin, a ruhájukat díszítő tarka szalagok vígan röpködtek a szélben.

– Corrida de toros! Corrida de toros! – kiáltották izgatottan.

Corrida de toros – napok óta erről cikkeztek az újságok. Corrida de toros – erről beszélgettek az emberek úton-útfélen.

Ettől a három szótól, mely bikaviadalt jelent, mámoros lelkesedésre gyullad minden férfi és nő, öreg és fiatal, kinek ereiben spanyol vér csörgedezik. Fütyülnek minden ellenvetésre, mellyel a hozzá nem értő idegen ezt a nemzeti mulatságot bírálgatni merészeli. Kegyetlen szórakozás? Igaz. Durva és embertelen? Igen, igen. Állatkínzás? Hát persze. A vérbeli spanyol mégis ott tolong az aréna pénztára előtt, hogy jegyét biztosítsa. És amikor bejutott, teli torokkal üvöltözik minden izgalmas jelenet láttán, s ha egy felbőszült bika felhasítja valamelyik ló oldalát, vagy szarvával felnyársalja a vakmerő torreádort, a közönség tombol örömében.

Végre megint corrida de toros! Buenos Airesnek már régen nem volt része benne. Az urak és hölgyek alig emlékeznek rá, mikor is hallották utoljára a bikák ordítását, a lovak nyerítését, az aréna hőseinek diadalkiáltását. Sok év óta nélkülözték mindezt, s miért? Az átkozott háború miatt!

Ifjabb Lopez úr, Paraguay diktátora, aki tizennyolc éves korában már tábornoki egyenruhában feszített (amit annak köszönhetett, hogy az apja is diktátor volt), 1864-ben hódító háborút indított Brazília ellen. A háborúba Argentína is belekeveredett. Az argentínai csapatok sok kudarc után végre jelentős győzelmet értek el. Ennek megünneplésére Sarmiento elnök engedélyt adott egy nagyszabású bikaviadal rendezésére.

A szokásos műsort ezúttal két rendkívüli szám is gazdagította. Egy gazdag állattenyésztő hatalmas észak-amerikai bölényt ajánlott fel a viadal céljaira. De rajta is túltett egy környékbeli hacienda birtokosa, aki egy jaguárt ajánlott fel ugyanerre a célra. Ez a jaguár már jó néhányszor megtizedelte a földbirtokos juhnyájait. A birtokán dolgozó peonok több vermet ástak a jaguárnak, és sikerült élve elfogniuk.

Ilyen körülmények között érthető, hogy a viadal napját nagy izgalommal várták Buenos Aires lakói, de elsősorban a torreádorok.

A torreádor neve a toro, vagyis a bika szóból ered. Afféle gyűjtőnév vagy általános elnevezés, mely a bikaviadal valamennyi szereplőjére alkalmazható. Ám szerepük szerint a torreádorok következő csoportjait különböztetjük meg:

A pikádorok lovas lándzsások; feladatuk pikáikkal a bikát bőszíteni.

A banderillók (ejtsd: banderíjók) szerepe akkor kezdődik, amidőn a porondon valaki nagy veszélybe kerül. Ilyenkor horgas végű, rövid botokat hajítanak a bika nyakába.

A chulók (ejtsd: csúlók) szerepe hasonló. Vörös köpenyüket és tarka kendőiket lobogtatva vonulnak el a bika előtt, hogy eltereljék figyelmét arról, akit már-már eltiporna.

Az eszpáda a véres színjáték főszereplője – ő a tulajdonképpeni viador, aki a bikával szembeszáll. Egyetlen fegyvere a keskeny pengéjű, hosszú s szúrásra alkalmas kard. Másik kezében kis vörös zászlót lobogtat, ez a muleta.

A matadorok félig-meddig szolgák, de afféle mészárosok is. Ha az eszpáda szúrása nem halálos, akkor ők adják meg a bikának a kegyelemdöfést.

A nap már leáldozóban volt. A kereskedők bezárták boltjaikat, a munkások és alkalmazottak kitódultak az utcára. Aki tehette, beült egy confitériába, ahol kávé, sütemény vagy fagylalt mellett megbeszélhette ismerőseivel a nap eseményeit.

A legizgalmasabb hír kétségkívül az volt, hogy egy külföldi kardforgató is jelentkezett a viadalra. Señor Crusadának hívták, nemrég érkezett a tengerentúlról, Madridból, s azzal dicsekedett, hogy eddig még minden bikát legyőzött, amellyel szembekerült. Mivel Señor Crusada Spanyolország leghíresebb eszpádája volt, a rendező bizottság örömmel fogadta benevezését.

Buenos Aires legdivatosabb szórakozóhelye, a Café de Paris ma este zsúfolásig tele volt. A vendégek gyakran vetettek egy-egy kíváncsi pillantást a nagy sarokasztal felé, ahol három fiatal férfi ült. Viselkedésük elárulta, mennyire tudatában vannak saját személyük fontosságának. Azért kerültek a közérdeklődés középpontjába, mert eszpádák voltak – az a három argentínai eszpáda, aki a holnapi viadalon fogja bátorságát és ügyességét bebizonyítani. Noha egymásra is féltékenyek voltak, most elsősorban madridi versenytársukra acsarkodtak. Ezúttal egyetértettek abban, hogy a bizottság hibát követett el, amikor a spanyol jelentkezését elfogadta. Erre semmi szükség, hiszen a helybeli eszpádák is biztosítani tudják a viadal magas színvonalát. Hármuk közül egy Perillo nevű volt a leghangosabb. Fogadkozott, hogy a bölényt első szúrásra leteríti.

Közelükben egy másik asztalnál négy ember beszélgetett. A legidősebb már ötven felé járhatott, haja ősz volt, s nagy, dús körszakálla hófehér. Napbarnított arca arra vallott, hogy ideje java részét a szabadban szokta tölteni. Állattenyésztéssel foglalkozó gaucsó volt talán? A végtelen, füves pampákon élt? Ezt a feltevést azonban nem támasztotta alá kitűnő szabású, elegáns városi ruhája. Társai észrevehető tisztelettel néztek rá, s az egyik megkérdezte:

– Mit szólsz ehhez a nagyszájúhoz, Carlos?

A középkorú férfi felelet helyett vállat vont, s komoly arcán megvető mosoly suhant át.

– Nem sok dolga lehetett bölényekkel – folytatta a fiatalabb –, ha azt képzeli, hogy ilyen könnyűszerrel végez vele. Még ha te mondanád, aki éveken át vadásztál bölényekre odafent!

– No persze – bólintott a fehér szakállas. – A szájával még nem ölt meg bölényt senki.

Megjegyzése véletlenül kissé hangosabban csúszott ki a száján, mint akarta. A szomszédos asztal hetvenkedő eszpádája meghallotta, s helyéről felpattanva a kis társaság elé állt.

– Hajlandó megnevezni magát, señor? – kérdezte kihívóan. A szakállas közönyös, szinte unatkozó arcot vágott, s csak kisvártatva felelte:

– Miért ne? De csak akkor, ha előbb bemutatkozik.

–Az én nevemet egész Argentína ismeri. Én Perillo vagyok!

– Hát az én nevem nem olyan híres, mint az öné. Engem Hammernek hívnak.

– Szóval külföldi?

– Nem tagadom.

– Akkor legyen szíves, fogja be a száját, ha a mi ügyeinkről van szó! Tüstént vonja vissza, amit az imént mondott!

– Amit mondtam, igaz, és fenntartom.

– Igen? Akkor felelni fog érte! Hajlandó szavaiért lovagias elégtételt adni?

– Önnek? Soha!

– Hallatlan! Sértegetni tud, de ahhoz gyáva, hogy kiálljon velem párbajra! Hát akkor így veszek magamnak elégtételt!

Öklével a nála jóval idősebb férfi arcába akart csapni, de az karjának villámgyors mozdulatával kivédte az ütést, aztán felugrott, megragadta a kötekedő fickót, felemelte, mint a pelyhet, majd úgy falhoz vágta, hogy minden csontja recsegett-ropogott.

A kávéház vendégei felugráltak helyükről, de beérték a bámészkodással. A szakállas egy fejjel kimagaslott a többiek közül; amint felállt, akkor lehetett csak látni, milyen hatalmas termetű. Senki sem tartotta tanácsosnak, hogy az összetűzésbe beavatkozzék.

– Valóságos óriás! – suttogták.

Perillo divatos európai ruhát viselt, s még barátai sem gondolták volna, hogy zakója alatt fegyvert rejteget. Ám hirtelen hosszú, hegyes gaucsókést rántott elő, s tajtékzó haraggal támadt az óriásra. Ez egy tapodtat sem hátrált, hanem megragadta Perillo csuklóját, és úgy megszorította, hogy kezéből kihullott a kés. Az eszpáda feljajdult fájdalmában, ellenfele pedig nyugodt, de fenyegető hangon rászólt:

– Maradj nyugton, Perillo! Most Buenos Airesben vagyunk, nem pedig a Salina del Condorban, érted?

Perillo sápadtan, remegő hangon felelte:

– Salina del Condor? Sose jártam ott... nem ismerem...

– Nagyon jól ismered! Még a szemed is elárulja!

– Nem értem, mit beszél – hebegte az eszpáda. – Semmi közöm önhöz!

– Ne is legyen! – felelte az óriás. – Vigyázz magadra, Perillo!

Zsebébe nyúlt, papírpénzt dobott az asztalra számlája kiegyenlítésére, aztán elindult a kijárat felé. Senki sem merte feltartóztatni. Három barátja szó nélkül követte.

Az eszpáda szégyenkezve visszakullogott társaihoz. Az egyik gúnyosan megjegyezte:

– No, ez szépen elintézett téged!

– Kíváncsi vagyok, hogy te mit csináltál volna egy ilyen Góliáttal szemben!

– Nem hamarkodtam volna el a dolgot úgy, mint te. Megkaptad a magadét. Még le is tegezett, mint egy tacskót.

– Igazán? Észre se vettem.

– És mi az a Salina del Condor, amit felhánytorgatott neked?

– Tudja a jófene! Azt hiszem, egyik kereke hiányzik. Ne is beszéljünk róla többet!

Látták, hogy dúl-fúl magában, s bizonyára tovább ugratták volna, ha figyelmüket nem tereli magára valami más. Ebben a pillanatban egy fura figura lépett be a kávéházba. Gaucsó volt, de olyan vézna, apró termetű, hogy nem lehetett mosolygás nélkül nézni. Ruhája azonban szinte tökéletes gaucsóruha volt. Nagyon bő, fehér térdnadrágot viselt, tiszta, szintén fehér, rövid ujjú inget és piros pamut chiripát (ejtsd: csiripa). Ezt a takarót a pampa lakói összehajtogatva viselik: előbb derekukra csavarják, aztán a végét hátulról vállukra húzzák, és elöl újra övükbe gyűrik. De volt egy másik piros takarója is, a poncho (ejtsd: poncsó). Ez már gyapjúanyagból készült, közepén jókora lyukkal, helyesebben hasítékkal, amelyen az ember keresztüldugja a fejét, s úgy viseli a ponchót, mint egy körgallért, s akkor megvédi esőtől, széltől, hidegtől – csak az ágyúgolyótól nem. A kis ember, úgy látszik, nagyon szerette a piros színt, mert derekán, a chiripa fölött még egy piros övet is viselt. Lábán pedig feszes gaucsócsizmát akkora sarkantyúval, mint egy ezüsttallér, fején meg szürke nemezkalapot, hátul lecsüggő rojttal, s a kalap alatt piros selyem fejkendőt, melynek két csücskét az álla alatt bogra kötötte. Az ilyen kendő megóvja a gaucsó tarkóját a napszúrástól, azonkívül hűsíti is lovaglás közben, mert elkapja a szelet, és hátrahajtja, övéből hosszú kés és pisztoly nyele kandikált elő, válláról pedig széles szalagon dupla csövű puska lógott alá, mely majdnem nagyobb volt, mint maga az ember.

Hóna alatt pedig két vaskos könyvet szorongatott.

Ez volt rajta a legfeltűnőbb. Egy gaucsó, aki könyvet hord magánál. Ilyet még nem látott a világ! S ha jobban megnézték, simára borotvált, bajusztalan, szakálltalan arca is szemet szúrt. Ugyanolyan szokatlan volt az is, hogy az ajtóban egy pillanatra megállt, és hangosan köszönt:

– Buenos Dias! (Jó napot!)

Nem is szólva arról, hogy már este volt. A gaucsó, úgy látszik, a szórakozott emberek fajtájához tartozott.

Bejött és körülnézett, aztán egyenesen az imént szabaddá vált asztalhoz lépett. Leült, maga elé rakta könyveit, s a legnagyobb nyugalommal olvasni kezdett, mintha egyedül volna otthon vagy olyan helyen, ahol nem zavarhatja senki.

A kávéház zaja egy percre elhalkult, mindenki az új jövevényt bámulta. Egy pincér lépett hozzá, és megkérdezte, mit parancsol. A vendég sört rendelt. A pincér, térült-fordult, s hamarosan egy üveg sört meg egy poharat rakott az asztalra. A vendég fel se pillantott könyvéből, csak olvasott tovább.

A kávéház újra zsibongani kezdett. Az emberek újra beszélgetésbe merültek, s nem törődtek többé a fura kis gaucsóval. De a szomszéd asztalnál volt valaki, aki egy pillanatra sem vette le róla a szemét, s ez nem volt más, mint Perillo, az eszpáda. Végül kapta magát, és az új vendég elé lépett,

– Bocsánat, señor – szólt udvarias meghajlás után –, nem ismerjük egymást valahonnan?

A kis ember csodálkozva nézett rá.

– Sajnálom, señor – felelte –, de attól tartok, összetéveszt valakivel. Nekem még nem volt szerencsém önhöz.

– Érdekes! Én meg esküdni mernék, hogy odafenn a folyónál találkoztunk.

– Lehetetlen, señor. Csak egy hete vagyok ebben az országban, s ezalatt ki se tettem a lábam Buenos Airesből.

– Szabad kérdeznem: honnan jött?

– Németországból. Ott élek, s ott dolgozom.

– Megtudhatnám, hogy hívják?

– Morgenstern a nevem, doktor Morgenstern.

– Orvos talán?

– Zoológus vagyok, señor. Állattannal foglalkozom és őslénytannal.

– Akkor hát tanár, nem?

– Az sem. Magántudós vagyok. Azért jöttem Argentínába, hogy ősi állatok eltemetett maradványai után kutassak.

– Ősi állatok? – álmélkodott Perillo.

– Igen, engem csak azok érdekelnek. Például a gliptodon, a megatherium, a masztodon, a...

– Elég! – vágott a szavába az eszpáda. – Ön tréfát űz belőlem, señor!

– Dehogyis! Nézze csak ezt a könyvet. Egy angol tudós írta, aki az alluvium és diluvium kiváló ismerője.

– Ezeknek a sefioroknak most hallom a nevét először.

– De kérem,.. ezek nem emberek, hanem geológiai korszakok !

– Ugyan, ne meséljen nekem! Azt hiszi, beveszem ezt a maszlagot? Csak azért találta ki, hogy félrevezessen. Ez az álöltözet is csak arra való.

– Álöltözet? Ha nem is éppen az, készséggel bevallom, hogy otthon nem szoktam ilyenben járni. De ha már a pampákra utazom, gondoltam, akkor a gaucsóruha lesz a legalkalmasabb. Remélem, nincs kifogása ellene!

– Ülj már le, Perillo! – kiáltott rá egyik társa. – Nem férsz a bőrödbe? Mindenkibe belekötsz ma?

Perillo észbe kapott: mára elég volt a botrányból.

– Bocsánat, señor – mondta újra meghajolva, – Ha ismeretlen akar maradni, én nem kívánom leleplezni. Majd eljön az ideje annak is.

Ezzel visszaült asztalához.

– Miket beszél ez? – dünnyögte a magántudós, aztán megint könyve fölé hajolt.

Nemsokára újra megzavarták. Most a pincér hajolt hozzá, k aki az előbb a sört hozta neki. Éppen olyan kis ember volt, mint a magántudós, de nem vézna, hanem izmos és zömök.

– Bocsánat, uram – mondta halkan. – Hallom, hogy honfitársam. Ennek szívből örülök. Én is Németországból jöttem ide.

A “gaucsó” tüstént németre fordította a szót.

– Kivándorló? – kérdezte.

– Otthon kivándorlónak neveznek, itt meg bevándorlónak.

– És miért jött ide?

– Meggazdagodni természetesen.

– Amint látom, eddig még nem sikerült.

– Már lemondtam róla, Herr Doktor – felelte a pincér bánatosan legyintve.

– Mióta él itt?

– Három éve.

– Ismeri az országot? Vagy csak a fővárost?

– Nem. Kétszer is jártam már az északi országrészben, Tucumanban.

– Tud lovagolni?

– Gyermekkorom óta. Miért tetszik kérdezni?

– Eszembe jutott valami. Talán a segítségemre lehet, kedves... izé...

– Nevezzen csak Fritznek, doktor úr. Itt ugyan Frednek hívnak, de Fritz a becsületes nevem.

– Hát mondja csak, Fritz, igaz az, hogy Argentínában sok csontot lehet találni?

– Amennyit csak parancsol, uram. Tudok szerezni önnek egy vagonnal vagy akár egy hajórakománnyal is, ha tetszik.

– Régi csontokat? A diluvium előtti időkből?

– Lehet, hogy régiek, de büdösek nem lesznek, garantálom, mert akkor nem veszem át. Tessék csak rám bízni.

– De ember! Én a masztodonra gondolok!

– Masztodon? Mi az?

– Óriási őselefánt.

– Elefánt? Az nincs itt. Én marha-, ló- és juhcsontokról beszélek.

– Én meg olyan állatokról, amelyek az özönvíz előtt éltek. Nem járt még múzeumban?

– Csak a múzeum mellett, egy kis kocsmában, ott se túl gyakran. De már értem, mire tetszik gondolni. Elsüllyedt régi csontokra, amiket a földből kell kiásni. Az is van itt bőven. Az egész pampa tele van velük.

– Nagyszerű! Ilyen csontokért jöttem ide. Majd felfogadok néhány gaucsót, persze igazi gaucsót, nem olyat, mint én, hogy segítsen a csontokat kiásni. De mindenekelőtt egy megbízható szolgára lenne szükségem. A maga arcberendezése tetszik nekem, Fritz... olyan ravasz és mégis becsületes képe van. Nem lenne kedve hozzám elszegődni?

– Miért ne, ha jól megfizeti!

– Hát akkor jöjjön el hozzám holnap reggel, s akkor mindent megbeszélünk. Ismeri Salido bankárt?

– Hát hogyne! Az irodája itt van a közelben, a villája meg a városon kívül.

– Nos, én nála lakom, az ő vendége vagyok. Ismeri azt a villát?

– Megtalálom.

– Hát akkor a viszontlátásra holnap reggel!

A paleontológia vagy őslénytan igen izgalmas olvasmány lehet, legalábbis a kis gaucsónak az volt. Alighogy a pincér magára hagyta, újra könyvébe mélyedt, s közben szórakozottan egy-egy kortyot húzott a söréből. Amikor a fejezetnek, amelyet olvasott, a végére ért (s az üveg sörnek szintén), megkocogtatta poharát, jelezve, hogy fizetni akar.

A szomszédos asztalnál Perillo mintha csak erre várt volna. Már jóval előbb kifizette, amit fogyasztott, s most a kis gaucsót megelőzve felugrott, és kisietett az ajtón.

Nemsokára az őslénytan búvára is kilépett az utcára, s mindjárt bal felé fordult, abba az irányba, ahol lakott. Gondolatai annyira elfoglalták, hogy nem vette észre azt a két ólálkodó alakot, aki az utca másik oldalán, egy kapumélyedésben meghúzódva leskelődött. Kik lehettek ezek? Az egyik Perillo volt, a másik pedig legkedvesebb cimborája, aki vele együtt sietett ki a kávéházból. Jól megtermett, széles vállú, izmos ember volt. Naptól és széltől cserzett arca elárulta, hogy sok évet töltött Dél-Amerika végtelen füves síkságain, a pampákon. Bozontos szemöldöke majdnem egészen összenőtt az orra fölött, s talán ennek tulajdonítható, hogy – miként mondani szokták – “szúrós" tekintete volt. Keskeny, horgas orra a keselyű csőrére emlékeztetett, s vékony, vértelen ajka sem volt túlságosan bizalomkeltő. Ruhája nem volt városias, fejét széles karimájú sombrero takarta.

A kis tudós elhaladt a kávéház tükörablakai előtt, s a kiáradó fény jól megvilágította arcát. A keselyűorrú férfi erősen szemügyre vette, majd Perillo felé fordult.

– Igen, ő az – suttogta. – Mérget vennék rá, hogy ő... akármilyen ügyesen álcázza is magát.

– Hol itt az ügyesség? – rántott egyet a vállán Perillo. – Nem csinált mást, csak levágatta a szakállát, és gaucsómaskarába öltözött. Minket nem fog lóvá tenni.

– Minket aztán nem! Két olyan öreg rókát, mint mi! – szellemeskedett a másik.

– Meg kell tudnom, hol lakik – mondta Perillo. – Tudod mit? Menj utána!

– Én? Egyedül?

– Csakis. Jobb, ha én itt maradok. Ha véletlenül hátrafordul, könnyen megismerhet, s arra semmi szükség. Bemegyek ebbe a kis confitériába, s megvárlak. Siess vissza!

Perillo bement a cukrászdába, cimborája pedig a kis tudós után eredt. Óvatosan követte, mint az árnyék.

Buenos Aires körülbelül olyan kiterjedésű volt ebben az időben, mint Párizs. A belvárosban szebbnél szebb paloták és középületek sorakoznak egymás mellé, de ha az ember kifelé halad, csakhamar a külvárosok egyikébe jut. Itt már sivár és egyhangú az út. Földszintes házak hosszú sora nyúlik el a messzeségbe, de akad köztük lakásul szolgáló deszkabódé, rozzant viskó, sőt hullámbádoggal fedett kaliba is.

Ezektől a külvárosoktól meg kell különböztetni az úgynevezett elővárosokat, amelyek többnyire csinos, kertes lakótelepek. Itt-ott pazar villákat is látni, ahol gazdag emberek laknak. A tulajdonképpeni villát gyakran három-négy udvar veszi körül; rendeltetésük az, hogy a belső udvar előkelő nyugalmát biztosítsák. Ha az ember bekukkant a főbejárat ékes, kovácsoltvas kapuján, több ilyen udvart láthat sorban egymás mögött. A márványlapokkal kövezett, hűs, árnyas udvart rendszerint virágágyak, szökőkutak díszítik, néha maga a ház is márványból épült.

A villák teteje általában lapos, s csak egészen kevéssé lejtős. Meredek háztetőkre csak ott van szükség, ahol sok a csapadék. Buenos Aires ritkán kap esőt, viszont annál gyakoribb a Kordillerák felől érkező vad, viharos szél, mely a magas tetőket és házormokat veszedelmesen megtépázhatná. Ezért kedvelik itt a lapos háztetőt. Este ott hűsöl a család, és szívja a jó levegőt vagy legalábbis azt hiszi. A város neve, Buenos Aires annyit jelent, mint “jó levegő” vagy “jó szellők”, ám ez inkább csak óhajtást fejez ki, nem a valóságot. Szél van ugyan, de tikkasztó, s kevés a fa, kevés az árnyék.

Salido bankár vendégszerető ember volt és afféle “mecénás” – támogatta a tudományt és a művészeteket. Egyebek közt oly módon, hogy ha külföldi utazásai során egy-egy nevezetesebb emberrel megismerkedett, első dolga volt meghívni magához vendégségbe. Így került hozzá Morgenstern doktor is, akinek most jó nagy utat kellett megtennie a város központi, üzleti negyedéből, a “city”-ből Buenos Aires déli pereméig, ahol Salido villája állt. Így hát Perillónak ugyancsak sokat kellett várnia cimborája visszatéréséig.

Unalmában beszélgetésbe elegyedett a cukrászda vendégeivel, akik közül senkit sem ismert, mert ritkán szokott itt megfordulni. A téma természetesen a másnapi bikaviadal volt. Általában nagyon örültek az idegenből jött eszpáda vendégszereplésének; sokat vártak tőle, s úgy vélték, felülmúlja az itteni torreádorokat. Ez módfelett bosszantotta Perillót, de óvakodott kilétét elárulni.

– Holnap vér fog folyni, mégpedig embervér – jegyezte meg valaki. – A bölényről nem beszélek, mert nem értek hozzá. De a jaguár, úgy hallom, veszedelmes bestia.

Perillo nem bírta hallgatni szó nélkül.

– A jaguár gyáva dög! – kiáltotta. – Fogadjunk, hogy egy puszta késsel is nekimegyek!

– Abban nincsen semmi lehetetlen – felelte valaki. – Legfeljebb két percen belül darabokra marcangolja.

– Én komolyan beszélek. Hát nem hallotta még, hogy a vadállatok félnek az ember tekintetétől? A jaguár nem meri az embert megtámadni. Van olyan gaucsó, aki lasszóval fogott már jaguárt.

Ekkor megszólalt egy idősebb, sötétbarna bőrű ember, aki egyedül ült egy sarokban, és eddig nem vett részt a beszélgetésben:

– Csak részben van igaza, señor. A jaguár elfut az ember elől, és lasszóval is meg lehet fogni. De miféle jaguár az? Folyami jaguár!

– Hát többféle jaguár van?

– De mennyire! Van, amelyik a folyó partján él, mégpedig jól és könnyen. Rengeteg kisebb állat jár a folyóhoz szomját csillapítani. A jaguár itt vízidisznó-pecsenyén él. Buta állat, könnyű zsákmányul ejteni. A jaguár mindennap jóllakik, és ellustul, sőt gyáva lesz. Ha meglát egy embert, iszkol. Össze sem lehet hasonlítani azzal a jaguárral, amely a pampákon kóborol, vagy a hegyek szurdokaiban tanyázik. A pampák jaguárjának lovakkal és bátor lovasokkal van dolga; még aludni sem tud nyugodtan. A hegyek jaguárja pedig vad lámákra les, de ezek rendkívül gyors állatok, és jaguár legyen a talpán, amely lámákból akar lakomázni. Ezek a jaguárok gyorsak, ügyesek, bátrak, azonkívül sokat éheznek, márpedig az éhség még az embert is megvadítja. A hegyi jaguár fényes nappal rátámad a fegyveres emberre. Hát csak ezt akartam mondani, señores!

Antonio Perillo gúnyosan megjegyezte:

– Ön valóságos jaguárszakértő, señor! Nem árulná el, hol tett szert ilyen értékes tapasztalatokra? Fogadni mernék, hogy még sohasem járt a város határain kívül!

– Ezt a fogadást elveszítené, mert még Bolíviában és Peruban is jártam. Éveket töltöttem a Gran Chacóban.

– Mi a szösz? A vad indiánok közt?

– Ott bizony.

– És nem falták fel elevenen, mint a jaguár a vízimalacot?

– Talán nem voltam elég kövér ahhoz, hogy jó falatnak tekintsenek. De az is lehet, hogy nem mertek belém kötni. Mert világéletemben olyan ember voltam, señor, aki nem tűri, hogy csúfot űzzenek belőle!

– Lassan a testtel, öreg, hisz senki se bántja. Csak azt akartam mondani, hogy a jaguárt nem tartom olyan veszedelmesnek.

– Pedig az. Csak egy ember van, akinek nem kell félnie tőle. Annyi jaguárt ejtett, hogy el is nevezték Jaguár apónak.

– Jaguár apó! Hallottam már emlegetni. Csuda dolgokat mesélnek róla! Csak nem a Gran Chacóban találkozott vele?

– De igen, éppen ott. Egy lovascsapat tagja voltam, és őt tiszteltük vezérünknek. Még ma is az ő emberei közé tartozom, ha tudni akarja.

Alighogy kimondta ezeket a szavakat, az emberek felugrottak helyükről, körülvették az öreget, a kezét szorongatták, s könyörögtek neki, meséljen valamit arról a nagyszerű emberről. Sőt össze akarták tolni az asztalokat, s az öreget az asztalfőre ültetni, hogy élményeit és kalandjait elmondhassa. De az öreg hallani sem akart róla.

– Nem, señores, nem lehet. Jaguár apó nem szereti, ha róla beszélnek. Megtiltotta nekünk, s nem akarok ellenkezni vele.

– Legalább írja le, milyen a külseje – érdeklődött Perillo.

– Mint akármelyik más emberé.

– Milyen idős?

– Talán ötvenéves.

– Hová való?

– Nem láttam a születési bizonyítványát.

– No de mégis.., mivel foglalkozik tulajdonképpen? Egyesek azt mondják, idegenvezető, s utasokat segít át a Gran Chacon. Mások szerint vadász. Azt is mondják, hogy yerbatero. – A yerbatero vadteát szed az őserdőben, a híres paraguayi teát, melyet jó áron tehet értékesíteni, mert nemcsak kellemes illata, de gyógyító ereje is van. A Gran Chaco pedig óriási kiterjedésű, gyéren lakott, vízben és fában szegény síkság Dél-Amerika közepén, Paraguay, Bolívia és Argentína találkozásánál. Itt van a vízválasztó az Amazonas és a La Plata között; ettől északra, a pampákon túl, a növényzet buja, akár a brazíliai őserdők vidékén; ám a vízválasztótól délre a táj alig különbözik az ázsiai sztyeppéktől.

Az öreg rövid gondolkodás után így felelt:

– Hogy mi a foglalkozása, nem tudom. De annyit mondhatok, hogy igazi férfi – okos és bátor, becsületes és hűséges. Barátait sohasem hagyja cserben, de ellenségeinek ritkán bocsát meg. Ha ön, señor, netán az utóbbiakhoz tartozik, csak egy tanácsot adhatok: óvakodjék, hogy a szeme elé kerüljön!

– Nem értem, miért haragszik rám, öreg! Nem tudja megbocsátani, hogy a jaguárt gyáva állatnak tartom?

– Bánom is én, minek tartja! Majd elválik holnap, miféle jaguárról van szó. Engem inkább a bölény érdekel. A jaguárral talán még elbánnak valahogy, de a bölénnyel már semmiképpen sem.

– Vadászott már bölényre?

– Én nem, de Jaguár apó annál többet. Százat is elejtett már.

– Csak nem a Grand Chaco vidékén?

– Beugrató kérdés, mi? Én is tudom, hogy ott nincs bölény. Jaguár apó az észak-amerikai prériken találkozott bölénycsordákkal.

– Hagyjuk már Jaguár apót. Én is vagyok olyan híres ember, mint ő! – kiáltott fel az eszpáda szinte gyerekes kérkedéssel.

– Igazán? Szabadna tudnom, kihez van szerencsém?

– Antonio Perillo vagyok!

– Az eszpáda? Aki holnap fellép az arénában?

– Az bizony!

– Akkor elismerem, hogy híres ember. De mondja csak, señor, mi az értelme az egésznek?

– A bikaviadalnak? Ez a bátorság és ügyesség sportja, sőt művészete.

– Szerintem se nem sport, se nem művészet. Hőstett leszúrni egy agyonhajszolt, kifárasztott bikát? Ha én megölök egy állatot, azért teszem, mert szükségem van a húsára. De nem gyötröm, nem kínozom, hanem igyekszem minél gyorsabban végezni vele. Nem vagyok sintér, mint a torreádorok!

– Micsoda?! Sintér?! – kiáltotta Perillo, s vérvörös arccal felpattant a helyéről. Bizonyára nekirontott volna az öregnek, ha ebben a pillanatban ki nem nyílik az ajtó. Az eszpáda cimborája lépett be rajta. Első dolga volt elkapni Perillo karját.

– Már megint kikezdtél valakivel? – sziszegte. – Hát nem férsz a bőrödbe?

Egy félreeső asztalhoz vonszolta s leültette. Aztán óvatosan körülnézett, s amikor látta, hogy senki sem figyeli őket, Perillo füléhez hajolt, és suttogva folytatta:

– Csakugyan ő az... egészen biztos. S mit gondolsz, hol lakik? Salido bankár villájában!

– Salidónál? Mi a fene! Az ügy nehezebb, mint gondoltuk.

– Sajnos! Mindent el fog mondani Salidónak. Biztos vagy benne, hogy rád ismert?

– Nincs okom kételkedni benne. Csak azt nem értem, miért álcázza magát. Alighanem biztonságba akar ringatni. Hogy könnyebben lecsaphasson rám.

– Sürgősen el kell némítani.

– Értelek. Pisztolygolyóval. Vagy inkább késsel?

– Akár így, akár úgy, de még ma. Holnap talán már késő. Nem szabad időt hagyni neki, hogy a rendőrséget felkeresse.

– Csak tudnám, melyik szobában lakik.

– Én már megtudtam. Vártam, míg bemegy a házba, aztán átmásztam a kerítésen. A villa fekvése szerencsés. Egymagában áll egy nagy kert közepén. Körül lehet járni. Meg is tettem. Pár perccel azután, hogy eltűnt a kapu mögött, világosság gyulladt ki az egyik emeleti ablakban, a ház hátsó oldalán. A pasas gyanútlanul lámpát gyújtott.

– Talán valaki más volt.

– Nem, nem. Jól megnéztem, amikor a nyitott ablakhoz lépett, hogy becsukja. Ő volt az, akit követtem.

– Hány ablaka van annak a szobának?

– Kettő.

– Van az ablakon redőny?

– Van, de nem eresztette le.

– Jó. És nem láttál valami létrát a közelben?

– Ez nekem is eszembe jutott és körülnéztem. Képzeld csak, a kertben van egy fa, melynek ágait éppen ma nyesték le, vagy ha nem ma, hát nemrég, mert a létrát még nem vitték el. Ott áll, láttam, a fának támasztva. Elég hosszú, hogy felérjen az ablakhoz.

– Nagyszerű! Csak az a baj, hogy még nem láthatunk munkához. Sok a járókelő.

– Igen, várnunk kell. Éjfél előtt nem tanácsos belefogni.

– Vajon ébren lesz-e még?

– Nem érdekes. Mindenképpen végzünk vele. No de menjünk innen. Ez a hely nem tetszik nekem.

Perillo kifizette a fagylaltját, aztán cimborájába karolva kisétált az ajtón. Az utcán mindketten fütyörészni kezdtek. Úgy látszik, nem háborgatta őket a lelkiismeret, pedig egy emberélet kioltására készültek.

A Café de Paris hétköznap tizenegykor szokott zárni. Ma már tíz perccel záróra előtt az utolsó vendég is eltávozott. A német kisegítő pincér megkapta napibérét, és elindult szállása felé. Szép, enyhe decemberi este volt. Fritznek kedve szottyant sétálni egyet. Egész nap talpon volt ugyan, de valahogy nem érzett fáradtságot. Új gazdájára, új állására gondolt, a változásra, mely az életében bekövetkezik. Szinte önkéntelenül abba az irányba tartott, ahol a kedves kis tudós lakott, aki talán hamarosan a gazdája lesz. Gondolataiba mélyedve ballagott – észre se vette, s már ott volt a bankár villája előtt.

Itt már nem égtek az utcai lámpák. Sötét volt, csak a csillagok világítottak. Éppen vissza akart fordulni, amikor úgy rémlett neki, hogy lopakodó lépések közeledő neszét hallja. Valaki nagyon óvatosan emelgeti a lábát. Vajon miért? Alighanem rosszban töri a fejét. Fritz elhatározta, hogy megvárja. Szorosan a kerítéshez lapult, s kimeresztette szemét.

A derengő fényben egy férfit pillantott meg az utca túlsó oldalán. Elhaladt a villa előtt, aztán megfordult, visszajött és megállt. Nemsokára egy másik ember bukkant elő a sötétből, s az előbbihez csatlakozott. Suttogva néhány szót váltottak egymással, aztán átjöttek erre az oldalra. Fritzet nem vették észre, s alig néhány lépésnyire tőle felkapaszkodtak a kerítésre, és bemásztak a kertbe.

Tolvajok – gondolta a kis zömök pincér. – De vajon mit akarnak lopni? Gyümölcsöt? Virágot? Csak nem kockáztatják a bőrüket ilyen semmiségért? Bizony betörők ezek. Mindjárt behatolnak a bankár villájába, ahol gazdag zsákmányt remélnek.

Fritz nem tétovázott sokáig, a két ismeretlen jómadarat követve, átvetette magát a kerítésen, éppen olyan ügyesen és nesztelenül, mint azok. Puha pázsitra lépett, mely lehetővé tette, hogy zaj nélkül közelítse meg a házat. Észrevette az egyik betörőt, s a falhoz lapulva figyelte, miben sántikál. Amikor eltűnt a szeme elől, utána osont. A ház sarkánál lekuporodott, és négykézláb követte emberét, aki egészen megkerülte a házat, majd megállt, és hosszasan bámult az első emeletre, ahol két ablakból világosság áradt. Egyszerre csak felbukkant a másik fickó is, hosszú létrával a vállán. Egyesült erővel nekitámasztották a létrát a falnak, mégpedig úgy, hogy felső vége éppen az egyik világos ablak deszkájához érjen.

Mit akarnak ezek az emberek? Betörők nem szoktak kivilágított lakásokban szerencsét próbálni. Talán valami tréfa készül itt? Akkor badarság volna lármát csapni. Fritz tehát, várakozó álláspontot foglalt el, de nem tévesztette szeme elől a két fickót. Az egyik most a létrát tartotta, a másik meg gyorsan felmászott rajta. Az ablak magasságába érve benézett a szobába, majd néhány fokkal leereszkedett, s valamit súgott a társának. Fritz nem látta tisztán, de úgy rémlett neki, hogy a létrán álló alak valami csillogó fémtárgyat tart a kezében. A következő pillanatban halk kattanás ütötte meg a fülét kétszer egymás után. Csak nem húzott fel a gazember egy kétlövetű pisztolyt? Fritz most már aggasztónak tartotta a helyzetet, s közelebb osont a betörőkhöz, akik suttogó szavakat váltottak egymással. De Fritznek jó füle volt, és sikerült a következő párbeszédet elkapnia:

– Az asztalnál ül és olvas.

– Milyen testtartásban?

– Bal oldalával az ablak felé.

– Arca látható?

– Igen. Fejét jobb kezére támasztja.

– Akkor a bal halántékára kell célozni. Az a legbiztosabb.

Tehát nem betörők, hanem – gyilkosok! A kis pincér az első pillanatban úgy megijedt, hogy szinte megdermedt. De nini, a gazfickó megint felfelé hág a létrán, baljával fogózkodik, jobbjában pedig pisztolyt szorongat. Ez a látvány felrázta Fritzet bénultságából. Egy nagy ugrással a létránál termett, az ott álló gazfickót félrelökte, és ugyanakkor a létrát is feldöntötte. A másik jómadár éppen elsütötte fegyverét, amikor lába alatt megingott a létra, ő meg lebukfencezett. Fritz tüstént rávetette magát, hogy elfogja.

– Engedj el, nyomorult, vagy agyonlőlek! – sziszegte a gyilkos fogcsikorgatva.

A lövés eldördült, és Fritz erős ütést, majd éles fájdalmat érzett a bal karjában. Kénytelen volt a tettest elengedni, mire az tüstént talpra ugrott, és eltűnt a sötétségben, követve társát, aki már előbb kereket oldott. A két dörrenés felébresztette a ház lakóit. Egyszerre nagy mozgolódás támadt. A világos emeleti ablak kinyílt, és Morgenstern doktor dugta ki rajta a fejét.

– Fogják el! – kiáltotta. – Meg akart gyilkolni! Borzasztó, hogy éjjel sem lehet nyugodtan olvasni!

Fritz most ijedt csak meg igazán.

– Ön az, doktor úr?! – ordította. – Hát önt akarták megölni?

– Ki az odalenn? A hangja ismerős...

– Én vagyok, doktor úr, Fritz, a pincér!

– Fritz? Hát maga hogy kerül ide éjnek idején? És miért lőtt rám?

– Én? Ez már aztán sok! Nekem köszönheti az életét, és még engem gyanúsít! Micsoda világot élünk!

Nem a doktor volt az egyetlen, aki Fritzet gyanúba fogta. A cselédség kirohant a házból gyertyákkal, lámpákkal, baltákkal, konyhakésekkel és hasonló fegyverekkel felszerelve. Mivel a kertben egyetlen idegenre sem akadtak Fritzen kívül, mindnyájan nekiestek, és agyabugyálni kezdték. Tiltakozása nem használt semmit. Már éppen rendőrért akartak küldeni, amikor végre nagy nehezen szóhoz jutott, s ártatlanságát hangoztatva könyörgött, hogy legalább hallgassák meg. Közben a doktor is lejött, és Fritz mellett emelt szót.

– Gondolkodjunk logikusan – mondta. – Ismerem ezt az embert. Megígértem neki, hogy szolgálatomba fogadom. Reggelre rendeltem ide, hogy a részleteket megbeszéljük. Nagyon megörült az ajánlatomnak. Ez talán ok arra, hogy megöljön? Semmiképpen sem. És még valami. Ami engem illet, én sokat adok a fiziognómiára.

– Mire? – kérdezte a szobalány.

– Hát nem hallod? A fizimiskájára! – világosította fel a szakácsnő.

– Nos – folytatta a doktor –, nézzék meg jobban. Ez nem egy gyilkos arca. Értelmes és becsületes képe van. Javasolom, hogy hallgassuk meg nyugodtan. Engedjük meg neki, hogy védekezését előadja.

A bankár olyan dühös volt, hogy kedve lett volna a kertjébe belopakodott idegent minden teketória nélkül alaposan elpáholni. De az udvariasság nem engedte, hogy szembeszegüljön vendége kívánságával.

– No, halljuk, halljuk! De csak röviden! – mondta.

Körülvették Fritzet, aki elmondott mindent, amit tudott, s követelte, hogy vizsgálják meg a kertben a lábnyomokat. Ez nagyon okos ötlet volt. Lámpákkal megvilágították a talajt, s kiderült, hogy a gyanúsított nem hazudott. Nemcsak azt a helyet találták meg, ahol a két betörő bemászott a kerítésen, hanem azt is felfedezték, hol szöktek ki. Aztán a ház mögött egy kalapra bukkantak, amelynek nem akadt gazdája; nyilván az egyik gazfickó veszítette el – vagy az, akit Fritz félrelökött, vagy az, aki lepottyant a létráról. Végül azt is észrevették, hogy Fritz kabátujja csupa vér. Gyorsan megvizsgálták: hát a karján sebesült meg. Szerencsére nem súlyosan, a pisztolygolyó csupán horzsolta.

Most már mindenki tudta, hogy Fritz nem bűnös, sőt dicséretet érdemel. Két ismeretlen ember hatolt be a kertbe, hogy a doktort megölje. Csak Fritz bátor közbelépésének köszönhető, hogy a golyó más irányba repült. Ki volt a merénylő, s mi oka lehetett meggyilkolni egy embert, aki csak egy hete érkezett ide, tehát alig véthetett bárkinek is – ezen törte a fejét mindenki.

– Ha még egyszer szembekerülne velük valahol, rájuk ismerne? – kérdezte a bankár.

– Az egyikre okvetlenül – felelte Fritz. – Amint a létrán állt, és pisztolyát felemelte, a lámpa fénye az ablakon át éppen az arcára esett. Sajnos, csak oldalról láttam, de nekem mindjárt az jutott eszembe, mennyire hasonlít Antonio Perillóra, az eszpádára.

Ez a kijelentés nagy megdöbbenést keltett, s még rejtélyesebbé tette az ügyet. Perillo kétségtelenül olyan ember volt, akit így szoktak jellemezni: kétes alak – de azt mégsem tételezték fel róla, hogy megpróbáljon orvul lelőni valakit. S miért haragudott volna a doktorra? A Café de Paris-ban még elég barátságosan beszélt vele. Vagy talán összetévesztette valakivel?

A bankár értesítette a rendőrséget. Megígérték neki, hogy kinyomozzák, hol tartózkodott Perillo a gyilkossági kísérlet idejében. De arra nem láttak okot, hogy letartóztassák, különösen most, a bikaviadal előtt, melynek egyik főszereplője lesz.

Ami Fritzet illeti, mindenki elismerte, hogy ő mentette meg Morgenstern életét. A doktor azzal rótta le háláját, hogy rögtön szolgálatába fogadta, mégpedig olyan fizetéssel, mely legmerészebb álmait is felülmúlta.

Fritz másnap reggel már el is hozta holmiját, s átköltözött új gazdájához Salido bankár villájába.