Alexandre Dumas

Emlékeim

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-802-6

MOBI ISBN 978-963-387-803-3

Tartalom

1. Születésem. – Kivonat a villers-cotterets-i anyakönyvből. – Apám. – A Santo Domingó-i alligátorok. – Nagyapám. – Egy párbaj. – Apám katonának megy, és megváltoztatja nevét. – Nagyapám halála.

2. Utazás Párizsba. – Dollé. – Manette. – Maucleic-né asszony nevelőintézete. – Madame de Montesson.

3. Brune és Murát. – Hazatérés Villeis-Cotteiets-be, – Fogadó “A kardhoz”. – Pauline hercegnő. – A vadászat. – A fővadász engedélye. – Apám ágynak dől, és nem kel föl többet. – A delírium. – Az aranygombos pálca. – A haláltusa.

4. Mennyire szerettem apámat. – Mennyire szeretett apám. – Elvisznek Marianne unokanővéremhez. – A ház. alaprajza. – A kovácsműhely. – A jelenés. – Megmondják, hogy apám már nem él. – Az égbe akarok följutni, hogy megölhessem a Jóistent. – Helyzetünk apám halála után. – Napóleon gyűlölete.

5. Grégoire abbé intézete. – Fogadtatásom. – Üdvözlésemre megindítják a szökőkutakat. – összeesküsznek ellenem. – Blígny párviadalra hív. – Győztes leszek.

6. A száműzött Napóleon visszatér. – Hogy olvassák a Moniteui-t vidékéül – Rendeletek, hirdetmények. – XVIII. Lajos, de Vitiolles úr és Soult marsall. – Mit mond a villeis-cotteiets-i közvélemény!- – Cornu úr, a kalaposmester. – Botcsinálta bonapartisták. – Újsághírek.

7. Exelmans tábornok. – A por. – A két Lallemand fivér. – Lallemand-ék összeesküvése. – Letartóztatásuk és útjuk Villeis-Cotteiets-n át. – Milyen sértéseket szenvednek el.

8. Összeesküszünk, anyám meg én. – A titok. – Richárd. – A magánzárka és a pisztolyok. – A Lallemand fivérek megszöktetésének terve. – Visszautasítják. – Huszonnyolc év múlva Decazes hercegnél viszontlátom az egyik Lallemand tábornokot.

9. Napóleon és a szövetségesek. – A császár és hadserege átvonul Villeis-Cotteiets-n. – A baisais hírnökei.

10. Anyám Tájon, hogy mái tizenöt éves vagyok, s hogy nem elég a madarászás, ha be akarom futni ragyogó pályámat. – Belépek Mennesson közjegyzői irodájába mint “hivatásos kifutó”. – Főnökömről és kollégáimról. – Tavasz Villers-Cotterets-ben. – Laurence és Vittoria. – Egy aranyifjú 1818-ban.

11. Átugrani a “Hahá”-t. – A dolog nem megy simán. – Két pár kesztyű. – A francia négyes. – Fourcade diadala. – Fölszedem a morzsákat. – A keringő. – Az ifjú lassan férfivá érik.

12. Mi hasznom volt a két párizsi vendégből. – A lányok Villeis-Cotterets-ben. – Első szerelmeim.

13. Adolphe de Leuven visszatér. – A Laigny utcai cerberus. – Megszelídítem. – Egy vallomás. – Az első színdarabok.

14. Elhagyom Villers-Cotterets-t. –Írnok leszek Crépyben. – Lefèvre közjegyző. – Athènaïs. – Újabb szállítmány Adolphe-nak. – Utazás Párizsba. – ,,Sulla”-Talma. – Visszatérés Crépybe.

15. Anyám kénytelen pénzzé tenni földjét és házát. – Ami megmaradt. – A Piranesi-metszetek. – Egy ezerkétszáz frankos építész. – Felváltom az első bankát. – Gondon. – ötven frank. – Cartier. – A biliárdparti. – Hogyan lett hatszáz pohárka abszintból tizenkét párizsi utazás útiköltsége.

16. Hogy kaptam ajánlólevelet Foy tábornokhoz. – Danié barátunk meggyőzi anyámat, hogy nekem valóban Párizsba kell utaznom. – A búcsú. – Lafitte és Perregaux. – Három dolog, amit Mennesson közjegyző a lelkemre köt. – Elhagyom. Villers-Cotterets-t.

17. Viszontlátom Adolphe-ot. – Drámai pásztorjáték. – Megteszem első lépéseimet. – Bellune hercege. – Sébastiani tábornok. – Titkárai, burnótszelencéi. – Negyedik emelet, balra, a kis ajtó. – A tábornok mint csatakép festő.

18. Regulus. – Talma és a darab. – Foy tábornok. – Az ajánlólevél és a beszélgetés. – Bellune herceg válasza. – Állást kapok az orléans-i hercegnél mint létszámfeletti iratmásoló. – Hazautazom, hogy anyámmal tudassam az örömhírt. – A 9. szám. – Nyerek a lottón.

19. Lakást találok. – Ifjabb Hiraux. – Újságok és újságírók 1823-ban. – Ingyen vacsora, melynek fejében elmehettem a Poit-Saint-Manin színházba. – Belépésem a földszinten. – Frizurám hatása. – Kidobnak. – Egy előzékeny néző, aki Elzevirt olvas a színházban.

20. Belépek az orléans-i herceg titkárságára. – Ernest Basset. – Lassagne. – Oudard úr. – Viszontlátom Deviolaine barátunkat. – Broval lovag. – Négyzet alakú, téglalap alakú levelek. – Hogy kell egy levelet lepecsételni.

21. George Weymer kisasszony. – Raucourt kisasszony. – Hogyan teremtett Napóleon a semmiből költőket. – Luce de Lancival. – Lacién Bonaparte, az író. – George kisasszony első fellépése. – Mit írt róla Geoffroy abbé. – Zappia herceg. – Hermione Saint-Cloud-ba megy.

22. Rousseau és Romién. – Forduljon a házmesterhez. – Egy nyolcas gyertya. – “A két majomhoz.” – Hánykor húzzuk fel az óránkat? – A prefektus úr mulat. – Henry Monnier. – Informálódni kell.

23. A lámpás. – Vadászat és szerelem. – Rousseau része. – Fogadtatás az Ambigu színházban. – Első írói jövedelmem. – Ki az a bizonyos Porcher. – Miért nem szabad előtte Mélesville-t szidni.

24. Első színdarabom sikere. – Három novellám. – A Marle-féle új helyesírás, – Setier-né. – T alma halála. – Menyegző és temetés.

25. III. Henrik. – Anyámat hűdés éri. – Cazal. – Edmond Halphen. – Látogatás az orléans-i hercegnél. – A III. Henrik bemutatója.

26. A győzelem másnapján. – Betiltják a III. Henrik-et. – Kihallgatást kérek Martignactól, aki hatálytalanítja a betiltó végzést. – A gáncsemberkék. – Az orléans-i herceg a páholyába kéret. – Mit mondott X. Károly a darabomról, és mit válaszolt a herceg a királynak.

27. Az Hernani bemutatói a. – Eugène Sue és Desmars. – Viszontlátom Sauliét, aki elhozza ötven munkását tapsolni. – A Krisztina svéd királynő bemutatója. – Bankett a lakásomon. – Hugó és Vigny kijavítjuk a “sánta” verssorokat.

28. Vállalkozom, hogy elmegyek Soissons-ba puskaport szerezni. – Megbízólevelet kapok Gérard tábornoktól. – La Fayette felhívása. – Bard, a festő.

29. Gyű, Polignac! – André Marchais. – A bourget-i postamester. – Kocsimra kitűzöm a háromszínű zászlót. – Találkozom Bard-ral. – Cunin-Gridaine. – Veszekedés az öreg Levasseurrel. – Főbe lövöm! – Két régi ismerős. – Jean-Louis megtanulja, mi a félelem. – Megállás Villeis-Cotterets-ben. – Hutin. – Vacsora Paillet-nál.

30. Megérkezünk Soissons-ba. – A haditerv. – A lőporraktár kikémlelése. – Hutin és Bard kitűzi a székesegyházra a háromszínű zászlót. – Átmászom a lőporraktár falán. – Mollard kapitány. – Ragon őrmester. – D'Orcourt alezredes. – Megkezdődnek a tárgyalások. – ígéretet kapok, hogy semlegesek lesznek.

31. Mit szólt a sekrestyés. – A négyes löveg. – Bard, a tüzér. – A helyőrség parancsnoka. – Tuya hadnagy. – Lenferna. – Bonvilliers. – A helyőrségi parancsnok felesége. – A négeiek lázadása. – Milyen feltételekkel írta alá a parancsot Liniers. – Moreau. – Quinette. – A soissons-i polgármester. – Bard és az éretlen szilva.

32. A soissons-i polgármester. – Az állami puskapor. – Jousselin, – A raktárfelügyelő baltáin. – Quinette. – Betörök a lőszerraktárba. – Győztesként távozom Soissons-ból. – Mennesson úr meg akar állítani. – Az orléans-i herceg vadőrei. – Boyer. – Párizsba érkezem.

33. Tüzérek a vádlottak padján. – Miller, a közvádló. – Pescheux-D'Herbinville. – Godefroy Cavaignac. – Az esküdtek fölmentő Ítélete. – A vádlottak ünneplése. – Gourdin, a hordár. – A júliusi emlékkereszt. – A piros-fekete szalag. – Az Antony utolsó próbái.

34. Az Anton y bemutatója. – A dombról, szereplőiről és a közönségtől. – Az An ion. y a Palais-Royalban. – Az utolsó jelenet a Palais-Royalban.

35. Mi ihletett az Antony megírására. – Az előszó. – Mi a darab erkölcsi tanulságai? – A megcsalt férj, a házasságtörés és a polgári büntető törvénykönyv. – Quem nuptiae demonstrant. – Miéit bélyegezték a kritikusok erkölcstelen műnek az Antony-t? – Néhány szó azokról, akikben kevesebb volt a rosszakarót, – Hogy lehet eloszlatni a törvénytelen származásúakra nehezedő előítéletet.

36. Trouville látképe. – Oseraie mama. – Hogyan szállásolják el Trouville-ban a házaspárokat. – Mennyit fizet egy festő, és mennyit a közönséges halandó. – Oseraie mama művész ismerősei. – Hogy mentette meg a tájképfestő Hűét életét. – Szobám leírása. – Szomszédnőm szobája. – Húszfrankos vacsora három frankért. – Tengerparti séta. – Egy hősies elhatározás.

37. Hogyan éltem Trouville-ban. – Garenne-né. – Egy új vadásztárs: Bonnechose. – Beudin úr. – Egy hal üldözőbe vesz. – A hal halála.

38. Mit keresett Beudin bankái Trouville-ban. – Kiderül, hogy – más néven bár – régi ismerős. – Egy dráma előjátéka. – Amit még ki kell találni. – Osztozkodás, háromfelé. – Elkészül a VII. Károly. – Elutazunk Trouville-ból.

39. Társszerzők.

40. A feudális és az ipari társadalom. – A lyoni munkások. – Bouviei-Dumolard. – Roguet tábornok, – Tárgyalások a szövőmunkások munkabértarifájának megállapítására. – A szerződés aláírása. – A gyárosok nem tartják be a megállapodást. – A lyoni szövőmunkások “mondvacsinált igényei”. – A lyoni fölkelés. – Tizennyolcmillió a királyi udvartartás költségeire.

41. Kellékek a VII. Károly -hoz. – Vadászni indulunk. – Megérkezés Montereau-ba. – Kísértés, melynek nem tudok ellenállni. – Társaimmal súlyos helyzetbe kerülünk. – Hogyan kell betömi lakatlan kastélyokba? – Helyszíni szemle. – Rögtönzött vacsora. – Ki mint veti ágyát… – Napfelkeltét megyek nézni. – Tyúk-, illetve kacsavadászat. – A zöldség és gyümölcs beszerzése.

42. Galop mama kilétéről. – Miért volt távol a házigazdánk! – Min zördülünk össze Viardot-val. – Kínos percek. – A Gondviselés 1. számú megnyilvánulása. – Tantalosz kínjai. – Aki nem olvasta Szókratészt. – A Gondviselés 2. számú megnyilvánulása. – Négyszemélyes vacsora.

43. Jelmezbált rendezek, – Előkészületek. – Kopár lakásom feldíszítése. – Festőkből szobafestők. – Mi legyen a vacsorái – Beszerzési körútra megyek Ferté-Vidame-ba. – E megyeszékhely látképe éjjel, hóesésben, – Egy régi barát: Gondon. – Őzvadászat. – Hazatérés. – Proudhon előtt fölfedezem a cserebankot.

44. További előkészületek a bálra. – Olaj- és vízfesték. – Az éjszakai munka hátrányai. – Hogy végezte el munkáját Delacroix. – Komoly férfiak. – La Fayette és Beauchêne. – A jelmezek. – A beteg és a gyászhuszár. – A galopp.

Utószó

Jegyzetek

1.
Születésem. – Kivonat a villers-cotterets-i anyakönyvből. – Apám. – A Santo Domingó-i alligátorok. – Nagyapám. – Egy párbaj. – Apám katonának megy, és megváltoztatja nevét. – Nagyapám halála.

Villers-Cotterets-ben születtem, ebben a Laon és Párizs között fekvő, Aisne megyei városkában, kétszáz lépésnyire a Noue utcától, ahol Demoustiers meghalt, két mérföldnyire Ferté-Milontól, ahol Racine és hétre Château-Thierrytől, ahol La Fontaine született.

1802. július 24-én, a Lormet utcában jöttem a világra, szülőházam azóta Cartier barátom tulajdona lett, aki azt szeretné, ha előbb-utóbb visszavásárolnám tőle, mert akkor abban a szobában halhatnék meg, ahol születtem, s ugyanazon a helyen térnék meg a sötét jövendőbe, ahol a múlt sötétségéből előléptem; itt születtem tehát 1802. július 24-én, hajnali fél hatkor, amiből az következik, hogy most, amikor hozzákezdek Emlékeim följegyzéséhez – 1847. október 18-án –, negyvenöt éves és három hónapos vagyok.

Kevés kortársamtól vitattak el annyit, mint tőlem. Még azt is kétségbe vonták, hogy Davy de la Pailleteríe-nak hívnak, pedig én igazán nem ragaszkodtam e névhez, hiszen nem is használtam, legföljebb hivatalos okmányokban, a fölvett Dumas név után, olyan esetekben, amikor a közjegyző előtt kellett megjelennem, vagy pedig magánjellegű ügyekben, ahol főszereplő vagy tanú voltam.

Hogy minden erre vonatkozó vitának véget vessek, hadd másoljam ide születési anyakönyvi kivonatomat.

Kivonat Villers-Cotterets polgári anyakönyvéből

A francia köztársaság forradalmának X. évében, thermidor havának ötödik napján.

Alexandre Dumas-Davy de la Pailleterie, született e nap reggelén, fél hat órakor. Apja: Thomas-Alexandre Dumas-Davy de la Pailleterie, született Santo Domingo szigetén, Jérémie-ben, villers-cotterets-i lakos. Anyja: Marie-Louise-Elisabeth Labouret, született Villers-Cotterets-ben, az apa törvényes hitvese.

Megállapítottuk, hogy az újszülött neme: fiú.

Első tanú: Claude Labouret, az újszülött anyai nagyapja.

Második tanú: Jean-Michel Deviolaine, Aisne megye negyedik számú körzetében a huszonhatos számú erdészeti felügyelőség községi főerdésze, villerscotterets-i lakos.

A gyermek atyjának hozzám intézett fölkérésére fentiek aláírásukkal hitelesítették a tényállást.

Al. Dumas s. k., Labouret s. k. és Deviolaine s. k.

Fentieket előttem, Nicolas-Brice Mussart anyakönyvvezetői teendőkkel megbízott villers-cotterets-i polgármester előtt, a törvényes eljárás szerint, megállapítottuk.

MUSSART, s. k.

Apám a köztársasági hadsereg tábornoka volt, ThomasAlexandre Dumas-Davy de la Pailleterie. Az ő apja, Antoine-Alexandre Davy de la Pailleterie, ezredes és tüzérségi főtiszt, aki örökségképpen lett a Pailleterie-birtok tulajdonosa. A márki címet XIV. Lajos lyoy-ben adományozta neki.

A család címerpajzsán azúrkék mezőben három kiterjesztett szárnyú aranysas látható, kettő fent, egy lent, a középpontba helyezett aranygyűrűvel, melyet a bal és jobb oldali sas a karmával tart, a pajzs csúcsában állónak pedig a fején nyugszik.

E címerhez apám, aki egyszerű közkatonaként kezdte pályáját, hozzáfűzött egy jelmondatot, illetve, amikor lemondott rangjáról, s ezzel együtt a címer viseléséről, csak e jelmondatot tartotta meg: Deus dedit, Deus dobit[1]. Nagyra törő jelszó, melyet azonban Isten jóváhagyott.

Nagyapám 1760 táján eladta birtokát, kivándorolt Franciaországból, és Santo Dorningóban telepedett le, hogy milyen udvari intrikák következtében és milyen spekulációk érdekében szánta erre magát, nem tudom.

E nagy elhatározásnak az lett a következménye, hogy óriási kiterjedésű birtokot vásárolt a sziget nyugati csücskében. Itt, a Rose-fok közelében, Trou-Jérémie-ben, mely la Guinodée néven ismeretes, született apám, 1762. március 25-én, mint de la Pailleterie márki és Louise-Cesette Dumas fia.

A nagyapám, de la Pailleterie márki 1710-ben született, tehát apáin születésekor ötvenkét esztendős volt.

Apám e sziget legszebb pontján látta meg a napvilágot, ahonnan az egész pompás öblöt, a tengeröblök e királynőjét, be lehet látni. A levegője oly tiszta a szigetnek, hogy semmiféle mérges csúszómászó nem bírt rajta meghonosodni.

Egy tábornok – a neve feledésbe ment –, aki a sziget visszahódításával volt megbízva, leleményes tervet eszelt ki: a Jamaikában föllelhető legmérgesebb kígyókból egy hajórakományra valót áttelepített Santo Domingóra. Néger kígyóbűvölőkkel fogatta össze a hüllőket, s nekik kellett őket emiatt szabadon ereszteni.

A hagyomány úgy tartja, hogy alig egy hónappal később e kígyók az utolsó szálig elpusztultak.

Santo Domingóban tehát nem ismerik sem a javai fekete kígyót, sem az észak-amerikai csörgőkígyót, sem a fokföldi kobrát. Annál jobban ismerik viszont az alligátorokat.

Eszembe jut, amit apám mesélt – gyerek voltam még, hiszen 1802-ben születtem, apám pedig 1806-ban már meghalt –, hogy egyszer, tízéves korában, a városból hazafelé jövet, nagy csodálkozására a tengerparton egy fatörzsféle valamit vett észre, ami annál meglepőbb volt, mert odafelé mentében, két órával hamarább, nem látta. Fogta magát és elkezdte kövekkel dobálni a fadarabot, ami nagyszerű szórakozásnak bizonyult egészen addig, míg a fadarab meg nem mozdult, illetve, a napon szundikáló alligátor föl nem ébredt

Úgy látszik, hogy az alligátorok, ha fölébresztik őket, nem nagyon barátságosak; ez legalábbis, alighogy meglátta apámat, utánaeredt. Apám, vérbeli gyarmati ivadék, a homokpartok és szavannák fia, úgy futott, mint a nyúl, de az alligátor a futásban, jobban mondva az ugrálásban, még nála is gyorsabbnak bizonyult. E találkozásnak hajszál híján az lett a vége, hogy a rügyből, melyből lettem, soha ki nem pattanok, ha az egyik fal tetején ott nem lovagol egy répát máj szóló néger, aki fölismerte a veszélyt, és odakiáltott kimerülőfélben levő apámnak:

– Fiú! Most ugrasz jobbra! Fiú! Most ugrasz balra!

Ami négerből lefordítva annyit jelent, hogy “Fiatalúr, fusson cikcakk vonalban!” – ennek a f élelmes fenevadnak a szervezete ugyanis csak egyenes irányú mozgásra képes, és ugrani is csak előre tud, mint a gyík.

E közbeszólásnak köszönhette apám, hogy ép bőrrel érkezett haza. Ott aztán, mint a maratoni futó, erejevesztetten összeesett, és kévésen múlt, hogy ki nem adta a páráját. Ez a nagy futás, melyben az állat játszotta a vadász szerepét s az ember a vadét, mély nyomot hagyott apámban.

A nagyapám, akinek a versailles-i udvar levegője éltető eleme volt, sehogy sem bírt hozzászokni e gyarmati életmódhoz; ráadásul a nagyanyám, akit nagyon szeretett, 1772-ben meghalt. Minthogy az ültetvény minden ügyét-baját a nagyanyám intézte, halála után napról napra csökkent a jövedelem. Végül a márki talált egy bérlőt az ültetvényre, aki pontos fizetőnek ígérkezett, és visszatért Franciaországba.

Ez 1780 körül lehetett; apám tehát tizennyolc esztendős volt.

E korszak egész aranyifjúsága, La Fayette, Larneth, Dillon és Lauzun nemzedéke, mint jó családból való ifjút, barátként fogadta be apámat. Szép arca félvér voltától még valamilyen egzotikus színezetet is kapott, kreolos eleganciája, arányos termete volt (egy olyan korban, amikor az arányos termet sokat nyomott a latban), nőiesen finom keze-lába, a testgyakorlatokban pedig kevesen mérkőzhettek vele (hiszen . Laboissiére-nek, azon idők legjobb vívómesterének legjobb tanítványa volt, s erőben, ügyességben, fürgeségben egy Saint-Georges-zsal is kiállta a versenyt, aki negyvennyolc éves fejjel fiatal emberként mert és tudott élni), így hát apámnak minden bizonnyal tömérdek kalandja lehetett. Legalább egyet, a legfurcsábbat és legjellegzetesebbet, hadd mentsek meg a feledéstől.

Az eset hőse egyébként történelmi név viselője; egy olyan névé, melyet regényeimben is, színdarabjaimban is igen sokszor tollamra vettem. Úgy érzem, illendő volna megmagyaráznom a nagyközönségnek, hogy mi a forrása e név iránt érzett rokonszenvemnek.

De la Pailleterie márki együtt szolgált a nála tizennégy évvel idősebb Richelieu herceggel. Ez 1738-ban történhetett, amikor a herceg d'Asfeld márki parancsnoksága alatt egy dandárt vezetett Philipsbourg ostrománál.

A nagyapám ez idő tájt Conti herceg első apródja volt.

Nyílt titok, hogy Richelieu herceg egyik nagyapja révén, akit különben Vígnerot-nak hívtak, nem éppen főrangú származású.

Megpróbálta a Vígnerot nevet Vignerod-ra átkeresztelni, hogy így, nevét elangolosítva, tévútra vezesse családjának kutatóit. Nem sikerült. E kopótermészetű kutatók makacsul ragaszkodtak ahhoz, hogy Vignerod bizony csak Vignerot volt, s közönséges lantos, aki ugyanúgy elcsábította a híres bíboros unokahúgát, ahogy Abélard a Fulbert kanonok unokahúgát, csak éppen szerencsésebb volt nála, mert miután elcsábította, feleségül is vette.

A marsallt, aki különben ez idő tájt még marsall se volt, az apja után hívták Vignerot-nak, és Richelieu-nek bizony csak a nagyanyja után… De így is sikerült két szerencsés házasságot kötnie; először de Noailles kisasszonnyal s másodszor Guise hercegnővel; e második neje jóvoltából rokonságba került az osztrák császári családdal, Pont herceg és Lixen herceg személyében pedig két előkelő unokatestvérre is szert tett.

Nos tehát az történt, hogy Richelieu herceg egy napon bejárta az ostromárkokat, miközben szokásához híven csöppet sem vigyázott a külsejére, s innen, nagyapám kíséretében, az országúton a tábor felé igyekezett átizzadva és nyakig sárosán.

Történetesen a két herceg – Pont és Lixen – ugyanezen az úton sétálgatott. A leendő marsall, aki már alig várta, hogy megtisztálkodhasson, elvágtatott mellettük, és tisztelgett.

– Nicsak – mondta Lixen herceg –, maga az, kedves rokon? És hol piszkolta így be magát? Ámbár, ha meggondolom, hogy feleségül vette az unokahúgomat, már nem is látom olyan piszkosnak!

Richelieu abban a szempillantásban megállította lovát. Leugrott róla, s intett nagyapámnak, hogy kövesse példáját; aztán megállt Lixen herceg előtt.

– Uram – mondta neki –, ha nem tévedek, ön megszólításával tüntetett ki.

– Igen – válaszolta Lixen herceg.

– Lehet, sőt nagyon valószínű, hogy félreértettem megtisztelő szavait. Arra kérem, hogy betű szerint ismételje meg, amit az imént mondott.

Lixen hercege beleegyezése jeléül biccentett, aztán szóról szóra elismételte, amit az előbb mondott. A sértés olyan súlyos volt, hogy Richelieu-nek nem maradt más választása, tisztelgett Lixennek, és kardot rántott.

Lixen kardja is kirepült hüvelyéből.

A helyzetből önként adódott, hogy Pont herceg lett testvérének segédje, a nagyapám pedig Richelieu hercegé.

Egy perc múlva Richelieu kardja markolatig Lixen herceg mellébe fúródott, aki Pont herceg karjában kilehelte lelkét.

Aztán elmúlt negyvenöt év. Richelieu herceget, akkor már Franciaország legidősebb marsallját, kinevezték a becsületügyi bíróság elnökévé. 1781-et írtak, s ő nyolcvanöt esztendős volt

Két évvel később, nyolcvanhét éves korában, történt az a bizonyos eset, melyet szeretnék megmenteni a feledéstől. Apám, a huszonkét éves ifjú, egy este a Montansier színházban ült, meglehetősen rendetlen öltözékben, egy csodálatos kreol szépség páholyában, aki az idő tájt kétes, de igen nagy népszerűségnek örvendett. Apám a páholy sötétjébe húzódott vissza, amiben része lehetett a hölgy népszerűségének, de a saját öltözéke fogyatékosságának is.

Ekkor azonban egy muskétás, a földszinti sorokból, fölismerte a hölgyet, se szó se beszéd, kinyittatta a páholy ajtaját, kiült a hölgy mellé, és csevegni kezdett vele.

– Bocsásson meg – vágott mindjárt a szavába a dáma –, attól tartok, hogy valami elkerülte a figyelmét: ugyanis nem vagyok egyedül.

– Hanem kivel? – érdeklődött a muskétás.

– Ezzel az úrral – mutatott apámra a hölgy.

– Ű! – mondta az ifjú muskétás. – Bocsánatot kérek, de az inasának néztem.

Még pontot se tehetett arcátlan megjegyzése után a hetyke muskétás, amikor, mintha hajítógéppel lőtték volna ki, nagy ívben a földszint kellős közepére zuhant.

Megérkezése nagyon váratlan lehetett, mert óriási csődület támadt körülötte. Zuhanása ugyanis nemcsak őt lepte meg, hanem azokat is, akikre rázuhant. Minthogy akkoriban a földszinten csak állóhelyek voltak, senkinek sem kellett fölállania. A nézőtér ordítva, egy emberként fordult egy bizonyos páholy felé, ahonnan az imént egy muskétást lőttek ki.

Apám, abban a hitben, hogy egy lovagias ügynek csak lovagias folytatása lehet, elhagyta a páholyt, és a folyosón várakozott ellenfelére. Ott azonban a muskétás helyett a katonai bíróság egy tisztje fogadta, aki megérintette apámat ébenfabotjának elefántcsontgombjával, s kinyilatkoztatta, hogy Franciaország marsalli testülete nevében ezennel van szerencséje ragaszkodni apám személyéhez.

E percig apámnak sejtelme se volt a katonai bíróság létezéséről, ö, aki Santo Domingo szigetén nőtt föl, a marsallok bíróságáról se tudott, még kevésbé ennek az intézi menynek a jogszokásairól.

– Bocsánatot kérek uraságodtól – fordult a tiszthez. – Lehet, hogy félreértettem nagybecsű szavait; de mintha azt mondta volna, hogy ragaszkodni óhajt szerény személyemhez. Jól hallottam?

– Ezt voltam bátor uraságodnak tudtul adni – válaszolta a tiszt.

– Ez esetben arra kérem önt, hogy magyarázza meg nekem e szavak jelentését.

– E szavak, uram, azt jelentik, hogy e perctől kezdve, egészen addig, míg ügyében döntést nem hoz a marsallok becsületügyi bírósága, ön mellett fogok maradni.

– ön velem óhajt maradni?

– Önnel, uram.

– Más szóval, követni fog?

– Követni fogom.

– Mindenüvé?

– Mindenüvé.

– Például e hölgy lakására is?

– E hölgy lakására is – biztosította apámat a tiszt mély meghajlással.

– Még az én lakásomra is? – érdeklődött apám.

– Még oda is.

– A szobámba is?

– Oda is.

– Hát ami sok, az sok!

– Pedig ez így van, uram – jelentette ki a tiszt, és újra meghajolt éppoly udvariasan, mint az előbb.

Apámnak voltaképpen ahhoz lett volna kedve, hogy a marsallok megbízottját ugyanazon úton-módon rázza le magáról, mint a muskétás urat; ehhez azonban haragra kellett volna gerjednie, ami azonban nem következett be, mert a tiszt példás udvariassággal bánt vele, s még az utasításait is lefegyverző előzékenységgel adta ki.

Így aztán apám a hölgyet elkísérte háza kapujáig, ahol előbb ő, aztán a tiszt búcsúzott el tőle, a legmélyebb tisztelet hangján, s innen- hazatért a szállására, a marsallok megbízottjának kíséretében, aki azon nyomban beköltözött a lakásba, s attól fogva úgy jött-ment apámmal, mint az árnyéka.

Három nap múlva apámat beidézték, hogy jelenjen meg Richelieu herceg színe előtt, aki abban az időben a híres Hannover palotában lakott.

E palotát a herceg a Louis-le-Grand utca és a Louis-le-Grand körút sarkán építtette, de nevét a párizsi nép adta neki, mégpedig azért, mert élt a gyanúperrel – s talán nem is ok nélkül –, hogy az építkezés költségeit a hannoveri hadjárat fedezte.

Apámat akkor de la Pailleterie grófnak hívták. E névvel és ezzel a címmel jelentették be a marsallnak.

A mahoni győztes szívében és elméjében kétszeres visszhangot vert ez a név.

– Mit hallok! – kiáltotta, és hátravetette magát karosszékében. – Csak nem annak a Pailleterie márkinak a fiához van szerencsém, aki jó barátom volt, és Philipsbourg ostrománál ott állt az oldalamon, amikor egy végzetes kimenetelű párbajban megöltem Lixen herceget?

– Én vagyok az, kegyelmes uram.

– Akkor pedig, uram – mondta a herceg –, ön egy vérbeli nemes úrnak a gyermeke, és minden bizonnyal igaza van… Adja elő az esetet.

Apám úgy adta elő az eseményeket, ahogy az imént beszámoltam róluk.

Mondanom se kell, hogy a hallottak nagy hatást tettek a hercegre, hiszen kézenfekvő volt a hasonlóság az ő egykori és apám mostani lovagias ügye között.

– Ügy, úgy… – mormogta. – Ez hát a pontos tényállás, uram?

– Becsületszavamat adom kegyelmességednek.

– Akkor önnek joga van az elégtételre – mondta a marsall. – És ha elfogad engem segédjének, készséggel viszonoznám azt a szívességet, amit negyvenhat vagy negyvenhét évvel ezelőtt az ön kedves apjaura tett nekem.

Azt hiszem, senki sem lepődik meg azon, hogy apám örömmel fogadta ezt az ajánlatot, mely életnagyságban tükrözte Richelieu herceg nagyvonalúságát.

A párbajra másnap került sor, mégpedig a hercegi palota parkjában; az összecsapás végén apám kardja átdöfte ellenfele vállát.

E párbaj jó alkalom volt arra, hogy újra összeboronáljon két régi barátot: a herceg nagyapámról faggatta apámat, s megtudta, hogy Pailleterie márki majdnem húsz évet töltött Santo Domingo szigetén, de már visszatért hazájába, s jelenleg Saint-Germain-en-Laye-ben lakik.

Ezután nagyapám meghívót kapott a Hannover palotába. Mondanom se kell, hogy ő nagy örömmel fogadta a meghívást.

A Napkirály uralmát követő idők két hőse hosszan elbeszélgetett egykori csatáiról és egykori szerelmeiről; ebéd után pedig apámra fordult a szó, s a marsall megígérte, hogy az első adandó alkalommal méltó helyet biz^ tosít a hadseregben régi barátja fiának.

A sors könyvében azonban úgy volt megírva, hogy apám kevésbé tündöklő csillagok jegyében lépjen a katonai pályára.

Nagyapám tudniillik épp ez idő tájt, hetvennégy esztendős korában nősült meg másodszor; ráadásul Marie-Françoise Reloua-t, a komornáját vezette oltár elé. E frigy következtében apa és fia közt elhidegült a kapcsolat.

Az elhidegülésnek további következménye az lett, hogy az apa egyre ritkábban nyúlt a bugyellárisába, a fia pedig azon vette észre magát, hogy a párizsi élet pénz nélkül nagyon örömtelen élet.

Egyszer aztán azzal lépett be apjához, hogy sorsdöntő dologra szánta el magát.

– Miféle dologra? – kérdezte a márki.

– Arra, hogy beállók katonának.

– Milyen katonának?

– Közkatonának. – Hová?

– A legelső ezredbe, ahová fölvesznek.

– Sok szerencsét – mondta nagyapám. – De amíg engem de la Pailleterie márkinak, ezredesnek és tüzérségi főtisztnek hívnak, addig nem vagyok hajlandó eltűrni, hogy ezt a nevet a hadsereg utolsó altisztjei a lábukkal tapodják.

– Vagyis, nem enged katonának menni, apám?

– Dehogynem. Csak válasszon hozzá más nevet.

– Készséggel – válaszolta apám. – Akkor én Dumas néven állok be katonának.

– Csak tessék – mondta a nagyapám.

Ezzel a márki, aki egyébként példás apának sose volt nevezhető, sarkon fordult, és otthagyta a fiát; most már tehetett, ami jólesett neki.

Apám pedig 1786. június 2-án úgy, ahogy megbeszélték, Alexandre Dumas néven beállt katonának a királyné hatodik dragonyos ezredébe, ahol is a 429-68 számot kapta.

Történetesen egy mostani jó barátomnak, Guiche hercegnek nagyapja, Grammont herceg fogadta el jelentkezését Alexandre Dumas néven; a jelentkezési okirathoz azonban egy kiegészítő iratot csatoltak, melyet Guiche herceg körülbelül két évvel ezelőtt átadott nekem, mint apjáról őrzött kedves emlékét.

Ebben az iratban Saint-Germain-en-Laye négy előkelő polgára aláírásával tanúsítja, hogy az az újonc, aki Alexandre Dumas néven katonának jelentkezett, nem más, mint de la Pailleterie márki fia.

Tizenhárom nappal apám jelentkezése után, 1786. június 16-án, de la Pailleterie márki meghalt; okosabbat egy öreg nemesember nem is tehetett, ha nem akarta látni a Bastille bevételét.

Halálával elszakadt az utolsó szál is, mely apámat az arisztokráciához kötötte.

A következő fejezetekben Dumas apjának katonai pályafutását írja le, aki a köztársasági sereg tisztjeként részt vett Bonaparte tábornok olaszországi hadjáratában, majd az egyiptomi partraszállásban. Itt a hadi események során összekülönbözik Napóleonnal, s emiatt visszatér hazájába,- útközben elfogják, Brindisiben két esztendeig hadifogságban sínylődik, a nápolyi királyi udvar jóvoltából többször el akarják tenni láb alól, s mindez aláássa egészségét. Mikor 1801-ben hazatér feleségéhez, már súlyos beteg.

2.
Utazás Párizsba. – Dollé. – Manette. – Maucleic-né asszony nevelőintézete. – Madame de Montesson.

Apám egészségi állapota egyre rosszabbra fordult. Ekkor egy Senlisben lakó orvost ajánlottak neki, akit Duvalnak hívtak, s az egész környéken jó hírnévnek örvendett.

Elutaztunk Senlisbe, de ennek az útnak egyetlen részletére sem emlékszem, nem is maradt semmiféle nyoma, kivéve anyám levelét, aki – mielőtt elutaztunk volna – valamilyen poros ügyben megbízást adott az ügyvédjének.

Duval alighanem azt tanácsolta apámnak, hogy menjen Párizsba, és vizsgáltassa meg magát Corvisart-ral. Apám amúgy is már régen készült Párizsba; el akart menni Brune-höz és Murat-hoz abban a reményben, hogy az ő közbenjárásukra kifizetik neki a brindisi fogságért járó kártalanítást, valamint a VII. és VIII. esztendő után esedékes zsoldját, melyet nem folyósítottak neki.

Elindultunk tehát Párizsba.

Ez más dolog volt; igazi utazás! Emlékszem is rá, persze, nem magának az utazásnak a részleteire, sőt, emlékeim azzal kezdődnek, ahogy egyszer csak megérkezem Párizsba… 1805 augusztusában vagy szeptemberében történt e nevezetes esemény; apámnak egy Dollé nevű barátjánál, a Thiroux utcában szálltunk meg. Ez a töpörödött öregúr bársony térdnadrágot viselt hosszú, szürke kabátja alatt, csatos cipőt, tarka mintás gyapjúharisnyát. A haját kétoldalt nőiesen felsüttette, de varkocsba is fonta, melyet fekete szalag fogott össze, s egy kis fehér ecsetben végződött. Varkocsát a kabát gallérja meredeken felkunkorította, ami elég ijesztő látvány volt.

A felesége nagyon szép lehetett valamikor, s a mai eszemmel azt hiszem, hogy apám hamarább lehetett az asszony barátja, mint a férfié.

Az asszonyt különben Muanette-nek hívták.

E részleteket csupán azért idézem föl, hogy megmutassam, milyen jól és megbízhatóan működik az emlékezetem.

Első látogatásunk a nővéremnek szólt; egy előkelő nevelőintézetben lakott, melynek egyik vezetője Mauclercné asszony volt, a másik pedig egy Ryan nevű angol hölgy. Olyan előkelő árakat számítottak, hogy az ő jóvoltukból alaposan megcsappant az örökségünk. Az intézet a Marais negyedben volt, az Harlay utcában, s Conseil abbé, egyik unokatestvérünk, aki valamikor XVI. Lajos udvarában az apródok nevelője volt, helyezte el ide nénémet.

Épp a tízperces szünetben érkeztem, amikor az összes leányok a tágas udvaron sétáltak, beszélgettek, játszottak. Amikor megláttak aranyszőke hajammal, mely akkor még nem göndörödött össze, hanem hosszú fürtökben hullámzott, s amikor megtudták, hogy a barátnőjük öccse vagyok, az egész intézet, mint egy csoport röpködő galamb, körém sereglett. Sajnos, odahaza keveset jártam társaságba, s az én otthoni barátaim se voltak éppen a legjobb nevelők. Minél forróbb jeleit adták a lányok barátságuknak, annál jobban megvadultam, és, ahogy igazi vadóchoz illik, kedveskedésükért rúgásokkal és ökölcsapásokkal fizettem,- aki a közelembe merészkedett, megkapta a magáét. Különösen szép porcióban volt része Pauline Masseron kisasszonynak (azóta d'Houdetot grófnak, Franciaország pairjének a felesége), és Destilleres kisasszonynak, akinek mai otthonát, az Osmond palotát, sóvár szemmel nézi mindenki, aki napjainkban végigsétál a kapucinusok kőrútján.

Azt hiszem, morc viselkedésemnek nemcsak a lovagiasság hiánya volt az oka, hanem az is, hogy e látogatás után egy roppant kellemetlen operációnak kellett magam alávetnem.

Sajnos, épp az én gyermekkoromban kapott lábra a fülbevalók divatja; szüleim tehát ezt a sétát használták föl arra, hogy egy-egy aranykarikával ékesítsék hallószervem porcogóit.

Amikor a Mont-Blanc utca elején jártunk, apám elbúcsúzott anyámtól, s magával vitt. Beléptünk egy nagy palotába, melynek előcsarnokában piros libériás lakájok álltak szolgálatkészen. Apám megmondta nevét. Csak egy pillanatig várakoztattak, s aztán olyan termeken vezettek át, hogy belekáprázott a szemem, egészen egy hálószobáig, itt egy idős hölgy feküdt a pamlagon, és utánozhatatlan méltósággal nyújtotta csókra a kezét. Apám hódolattal kezet csókolt, és leült a hölgy mellé.

Rejtély, hogy én, aki épp az imént csúf szavakkal és még csúfabb gesztusokkal illettem azokat a bájos fiatal lányokat, mert meg akartak csókolni, most, amikor ez az idős hölgy hívott magához, nagy buzgón odakínáltam neki arcomat… Azt hiszem, e rejtély megfejtése az, hogy ez az idős dáma valamilyen parancsoló módon tudott vonzó lenni.

Apám látogatása körülbelül egy fél óráig tartott; s én moccanás nélkül ültem a lábánál; amikor elmentünk, vendéglátónk bizonyára megesküdött volna rá, hogy a világ legjobb nevelésű fiúcskájához volt szerencséje.

Amikor újra az utcán voltunk, apám a hónom alá nyúlt és fölemelt, mint mindig, ha valami fontosat akart mondani, hogy a szemébe nézhessek.

– Kisfiam – kezdte.–, amikor Firenzében voltam, egy szobrász élettörténetét olvastam. Körülbelül annyi idős lehetett, mint te, amikor észrevett a tűzben, a lángok közt, egy játszadozó szalamandrát. Megmutatta az édesapjának, akitől előbb egy csattanó pofont kapott s aztán a következő magyarázatot: “Ezt a pofont nem fenyítésképpen kaptad, fiam, hanem azért, hogy emlékezetessé tegyem neked ezt a pillanatot. Olyasmit láttál most, amit mi, öregek, alig-alig láthattunk, és ti, fiatalok, is csak ritkán fogtok látni, nevezetesen egy szalamandrát…” És én, kisfiam, most követni fogom a firenzei szobrász példáját, habár nem pofont kapsz tőlem, hanem ezt az aranyat, hogy soha el ne felejtsd a mai napot. Téged ugyanis a mai napon Montesson márkinő csókolt meg, a húsz éve halott Orléans-i Lajos Fülöp özvegye, a világ legjobb, legfinomabb és legnagyszerűbb asszonya.

Sejtelmem sincs, mivé vált volna ez az emlék, ha történetesen én is pofont kapok az apámtól; azt azonban tudom, hogy meleg szavai, melyeknek egy aranypénz adott nagyobb nyomatékot, úgy belém vésődtek, hogy még most is úgy érzem, mintha ennek a kecses öreg asszonynak a lábainál ülnék, ő pedig, miközben apámmal beszélget, végig-végigsimogatná a hajamat.