Karl May

Hajsza az aranyért

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-828-6

MOBI ISBN 978-963-387-829-3

Tartalom (*)

Első fejezet

Bevezetés

Második fejezet

A bibliás ember

ELSŐ FEJEZET
Bevezetés

Karácsony!

Milyen édes, kedves, jelentőségteljes szó! Azt állítom, hogy soha nem volt egyetlen nemzet szókincsében sem még egy szó, melynek ilyen mély és boldogító értelme lenne és nem is lesz soha. A hívő kereszténynek ez a szó jelenti hő vágyának hosszas reménykedés után való teljesülését, hogy megváltatott a világ, a hitetlennek pedig szintén általános ünnepség, a családi örömöknek, a felragyogó gyermekszemeknek évente visszatérő időszaka. Felvillan a karácsonyfa palotában és kunyhóban egyaránt; megkondulnak a harangok, hogy hirdessék a csendes éjszakában a Megváltó születését; száll az angyali üdvözlet oltárról-oltárra, szószékről-szószékre, szájról-szájra: „Nagy örömet hirdetek nektek, mely az egész népnek öröme lészen, mert született nektek ma a Megváltó, ki az Úr Krisztus, a Dávid városában!”

Különösen két bibliai mondás volt, melyek mély, kitörölhetetlen hatást tettek reám, mikor kisgyermek koromban öreg, istenfélő nagymamámtól hallottam azokat. Nem tudom, hogy a szavaknak értelme, vagy az elbeszélő volt-e az ok, de való igaz, hogy ezek a versek máig is az én kedvenc bibliai mondásaim maradtak. Az egyik Jób könyvének XIX. rész 25. verse: „Én is jól tudom, hogy az én Megváltóm él és fel fog engem a sírból támasztani”; a másik pedig éppen az angyali üdvözlet: „Íme, nagy örömet hirdetek néktek... mert ma született a Megváltó...” Ezek a részek olyan hatással voltak reám, még éretlen gyerekre, hogy mindkettőt megzenésítettem s a másodikról még egy verset is - követtem el, hogy úgy mondjam.

Nem azért mondom ezt el, hogy dicsekedjem vele, ezt bizonyítja az is, hogy korom megemlítése mellett azt a kifejezést használom, hogy a verset „elkövettem”, de kedves olvasóim rövidesen észre fogják venni, hogy a felemlítésnek egészen más, még pedig érthetőbb oka van. Egyelőre elég annyi, hogy ezek a szavak: „Íme, nagy örömet hirdetek nektek,” reám nézve akkoriban egy különös vonatkozásban is igazi karácsonyi üdvözletté váltak.

Az osztályomban én voltam tanulótársaim között a legszegényebb, de rajongtam a zenéért és a rendes órákon kívül különórákat is vettem összhangzattanból, ami arra kényszerített, hogy száraz kenyéren éljek, mert óraadásból tartottam fenn magamat s mivel egy összhangzattani óra egy tallérba került, ez hat órai keresetemet emésztette fel. De szívesen tettem és akkori éhezéseim a mai napig sem ártottak meg.

Elméletileg - gyakorlatról még szó sem volt - a dalig jutottam el és egy szép napon azzal a gondolattal ültem le az asztalhoz, mely merészséget csak nagy fiatalságom mentheti némileg, hogy kedvenc karácsonyi éneket komponálok. A gondolatot tett követte! Művemnek persze még titoknak kellett volna maradnia, de alig, hogy elkészültem vele, eltűnt a fiókomból. Később tudtam csak meg, hogy egyik iskolatársam csente el, ki haragban volt velem és postán elküldte a tanáromnak, egy derék, öreg kántornak, hogy nevetségessé tegyen vele. Sokáig kerestem az elveszett kincset, de végre is letettem a gondolatról, hogy valaha rábukkanjak.

A szerencsétlenség sohasem jár egyedül - ha egy iskolásfiú önkényűleg átlépi a neki vont szellemi határokat, az könnyen szerencsétlenségre vezethet - éppen akkortájban került egy hetilap a kezeim közé, melyben pályázatot tűztek ki egy karácsonyi költeményre. Az első díj 30, a második 20, a harmadik tíz tallér volt. Kedves témám, szegénységem és mit tudom én már, miféle egyéb jó, vagy rossz indokok, „tollat nyomtak a kezembe”, ahogyan hivatott költők mondanák; újra nekiültem és egy 32, azaz harminckét, négysoros versszakból álló költeményt vetettem papírra. Mindenki tudja, de főleg a lapszerkesztők, hogy egy költemény annál hamarabb kerül a papírkosárba, minél hosszabb. Annyit én is tudtam, hogy a költemény értéke nem nő egyenes arányban annak hosszával, de hangulatom, mely megihletett, nem engedte meg, hogy rövidebb legyen. Sőt, ha minden gondolatot, mely a fejemben kavargott, leírtam volna, ezer sor is kikerült volna. Ráírtam a kívánt jelszót, beletettem egy háromfilléres borítékba, öt fillérért pecsétviaszt pazaroltam, a boríték jobb sarkára ragasztottam a szerkesztőség címe fölé és módfelett ünnepélyes hangulatban a szomszéd utcasarokig vittem, ahol a postaláda volt. Mikor tompa zajjal beleesett, még sokáig bámultam a postaládára. De ez könnyűszerrel megmagyarázható, mert egyetlen józan ember sem követelte még tőle, hogy egyszerre harminckét versszakot emésszen meg.

De rajtam is nagy átalakulás ment végbe. Aki megfigyelt volna, feltétlenül észrevette volna, hogy rossz a lelkiismeretem. Tartásom férfiatlan, járásom vontatott lett, szemem elvesztette nyílt tekintetét, nem mertem őszintén előre pillantani, hanem lopva jobbra-balra nézelődtem, mintha a harminckét versszak meglátszana rajtam. Nem ízlett a kenyerem, még ha egészen száraz volt is, került az álom s ha néhanapján mégis meglátogatott, mindenféle szörnyűséget álmodtam, például egy nagy levélszekrényről, mely óriási, kék teknősbéka alakjában ágyamra mászott és engem addig szorongatott, míg hangos kiáltással fölébredtem.

Tanulmányaimat éppen olyan lelkiismeretességgel végeztem, mint azelőtt, de jobban nehezemre esett; piros arcom halovány lett, lesoványodtam és szótlan lettem, mint egy temetésrendező. Nehéz, rossz idők voltak ezek! És milyen sokáig tartott. Július végén bíztam sorsomat a levélszekrényre, a határidő pedig csak október elsején járt le és november elsején kellett a döntésnek megtörténni. Bár csak visszakaphattam volna az én „harminckettőmet”! Nemcsak minden díjról, még a harmadikról is lemondtam volna, de szentül meg is fogadtam volna, hogy soha több rímet nem faragok. Ezzel pedig sokat mondtam, mert a rímelés legkevésbé sem esett nehezemre és még a harmadik díj is, tíz csillogó, csengő tallér, valóságos kincs volt nekem.

Arról szentül meg voltam győződve, hogy nem lesz sikerem, vagyis egyik díjat sem nyerem meg, de ez az ügy mégis valamelyes, még pedig igen kellemetlen eredménnyel végződhetett volna reám nézve. Nem tudtam ugyanis attól a gondolattól szabadulni, hogy a tisztelt szerkesztőség nem nekem fogja visszaküldeni, hanem néhány széljegyzet mellett a mi szigorú „öregünknek” figyelmét hívja fel reá. Aki gimnazista, vagy az volt valaha, az tudja, kit értek én a mi „öregünk” alatt és megértheti, hogy legalább is sejtheti rettegésemet. Ő szigorúsága ugyan mindig jóindulattal viseltetett irántam és iparkodott nehéz viszonyaimon enyhíteni; sőt megbízott, hogy fiának hetenként kétszer magánórákat adjak, aminek fejében szombat este rizskásás húst kaptam a konyhában és vacsora után ráadásképpen feleségének kedvenc cicáját simogathattam, de ha a tisztelt szerkesztőség rettegésemet valóra váltja, akkor nem állok jót sem a rizskásáért, sem a cicáért!

Így tornyosodtak a viharfelhők mind sötétebben és mind fenyegetőbben a fejem felett és mikor elérkezett november elseje, mely, még ma is emlékszem reá, egy, bár hideg, de napsugaras őszi nap volt, bensőmben nagy hófúvás dühöngött, de nem fehér hópelyhekből, hanem egészen más, sokkal sötétebb valami. Most már a napokat, nem, az órákat számoltam, mindegyik egy örökkévalóság volt, de a földi örökkévalóság múlandó s így ez is eltelt valahogy. Most jön - itt van! Tudniillik a rettenetes végzet.

November hatodikán az utolsó óra után az „öreg” hivatott. Két emelet, mindegyik húsz lépcsőfokkal, minden szívdobbanással, ez összesen nyolcszáz szívdobbanás, kevesebb semmi esetre sem volt. Kopogok, belépek és - nem látok semmit, mert karikák táncolnak a szemem előtt a Nagyúr, olyan szemekkel, mintha keresztül akarna velük szúrni.

- May! - szólalt meg mély bosszús hangon.

Meghajoltam. Nem tudom, milyen arcot vághattam, mert csak ő láthatta és nekem nem árulta el.

- May!

Megint meghajoltam.

- May!

Harmadik meghajlás, de el voltam tökélve, hogy többé nem hajlongok.

- Ön... igazán... egy...

Mereven ránéztem, úgy, hogy elhallgatott; semmiféle körülmények között nem akartam eltűrni, hogy megsértsen. Erre felkacagott és egészen más hangon folytatta.

- Tulajdonképpen semmi közöm hozzá, igazán semmi, teljesen az ön magánügye, ha nevetségessé akarja magát tenni. Miért nem? Órák hosszat beszél versekben, ami pedig az Ön német nyelvét illeti... hm! De legalább ide adhatta volna előzetesen, hogy átnézzem!

- A költemény? - kérdém.

- Természetesen. Aláhúztam volna a benne levő hibákat, amelyeket a szerkesztő nem vett észre. Egy olyan ember azt sem tudja, hogy milyen egy jó vers, de hát honnan is tudhatná?!

- Hát visszaküldték?

- Igen, kefelevonatban, ahogy ők nevezik. Mellette egy levél, nem önnek, hanem nekem címezve. Természetesen nem olvashatja el... eszembe sem jut megmutatni! Azt fogom felelni reá, hogy csak a nevét nyomathatják a költemény alá, de többet egy szót sem, különben még eladja a lelkét az írás ördögének, ez pedig az összes ördögök között a legrosszabb. Más dolga is van, mint verseket firkálni! Egy ilyen tacskó!

Mélyet lélegzettem. Tehát elfogadták az én harminckettőmet! Harmadik díj, tíz tallér!... Megint karikák ugráltak a szemem előtt. Az öreg tovább beszélt:

- Mit is akarok mondani: Mától kezdve a magánórákat pénzben fizetem, kétszer öt, tehát tíz garas. A szombati vacsorákat azért megkapja. Merészsége és a költemény miatt majd később fogom megleckéztetni. Most nem érek rá. Ebédelni kell mennem. Itt a pénze. Mehet!

Egy borítékot nyomott a markomba. Felindulástól rekedt hangon köszöntem meg neki és kirohantam az ajtón, miután egészen mélyen meghajoltam. Pedig csak az előbb határoztam el magamat, hogy többet nem hajlongok.

Mai napig sem tudom, hogy mentem le a lépcsőn és hogy kerültem a szobámba. Felnyitotta a borítékot. Mi volt benne? A szerkesztőség rövid levele és - három darab tíztalléros bankó! Az óriási, rettenetes, kék béka, mint minden béka a mesékben, pénzt hozott nekem... nem a harmadik, hanem az első díjat.

Mit csináltam, mikor megint lecsillapodtam? A válasz felesleges! Sohasem felejtem el, sem jó, sem rossz óráimban, hogy az imádság szent kötelesség és megnyugvást hoz.

Azt tartja a közmondás, hogy a szerencse, éppen úgy, mint a szerencsétlenség, sohasem jár egyedül. Mikor délután az öreg kántornál zeneelméleti órára megjelentem, kitűnő hangulatban találtam. Mindig kedves, vidám öregúr volt, ma azonban feltűnően jókedvű, beszédes és néhány célzást tett „jó munkára”, meg „szerzői tiszteletdíjra”, úgy, hogy titokban az a gondolatom támadt, hogy beszélnie kellett az „öreggel” az én szerencsémről. Mikor óra után letettem a tallért a megszokott helyre, mint rendesen, mert sohasem maradtam adós, megszólalt:

- Nem szükséges, kedves May! Megtarthatja keservesen megkeresett pénzét.

- De ezt nem keservesen kerestem, kántor úr.

- Micsoda? Hogyan? Talán valami ajándék?

- Nem semmiféle ajándék. Ez is kereset, de nem keserves. Harminc darabot kaptam, hiszen tudja!

Csudálkozva nézett reám és megkérdezte:

- Harminc darab, harminc tallér? Hiszen akkor maga Krőzus! Honnan tudhatnám? Semmit, egy hangot, egy félhangot, egy tizenhatodhangot sem hallottam róla!

- Hiszen az előbb beszélt róla!

- Én? Nem tudok róla!

- Nem beszélt szerzői tiszteletdíjról?

- Igen, arról beszéltem, de ez olyan valami, amiről maga semmit sem tud. Mi köze ennek a maga harminc tallérjához? Vagy talán nem szabad elmondania?

- Dehogy is nem szabad! És senkinek sem mondom el olyan szívesen, mint önnek, kántor úr.

Amíg a dolgot elbeszéltem, egészen felindulva szaladgált szobácskájában fel és alá és mikor befejeztem, felkiáltott:

- Harminc tallér, harminc pengő tallér egy költeményért, egy... hány versszakból áll?

- Harminckét versszakból áll! Harminckét négysoros versszak.

- Csak négysorosak! Az huszonnyolc garas versszakonkint, hét garas soronkint! És a dicsőség, hogy megnyerte az első díjat! És még én azt hittem, hogy valami nagy dolgot... de várjon csak! Tudja a verset kívülről?

- Igen!

- Ki vele! Szeretném azt a harminc tallérral koszorúzott költeményt hallani!

Élénken szaladgált fel s alá, én pedig az egyetlen üres sarokba állottam és szavalni kezdtem:

„Hallgassatok most a szóra,
Nagy örömet hirdetek,
Ma a világ Megváltója,
Jézus Krisztus született!

Halleluja zeng a mennyben,
Nap kiáltja: Csillag állj!
Hívők ajkán ima lebben,
Tömjén füstje égbe száll.

Halld a szomszéd templom tornyán
A harangszó, hogy mi szép,
A karének összeforrván,
Mennybe törve zeng ekképp:

Óh Uram, mennyedben ott fenn
Hű szolgád bocsásd eléd,
Mert szemével látta itt lenn,
Üdvözítőd látta még!”

- Elég! Elég! - szakított félbe élénken. - Úgy látszik, hogy jó a vers, egészen jó, de harminckét versszak az kissé sok nekem, igen sok. Mondanom kell magának valamit és nem várhatok vele addig, amíg befejezi. Nézzen csak ide! Ismeri ezt?

Nyomtatott hangjegyfüzetet nyújtott felém és a legnagyobb figyelem kifejezésével nézett az arcomba. Egy dal partitúrája volt, énekkarra. Elolvastam a szöveg kezdetét:

„Íme, nagy örömet hirdetek nektek...”

- Ne azt nézze, ne azt, hanem a címét, a címét! - sürgetett türelmetlenül.

A címre pillantottam és meghökkentem, de kellemesen, mert az én dalom volt, mely olyan érthetetlen módon tűnt el.

- Ugye, ez is valami, mi? - Kérdé diadalmas hangon. - Egy kinyomtatott költemény. Verset mindenki faraghat, aki valahogy összeszedi a rímeket, de komponálni, az egészen más valami, azt nem lehet csak úgy összekeresgélni! Ahhoz tanulni kell, még pedig valami különösen ügyes mestertől. Ügyes mesterek pedig csak a kántor urak lehetnek, akik orgonáznak és a templomi kart vezetik. A templomi ének a legmagasabb...

- De kérem szépen, kántor úr, - szakítottam félbe a szóáradatot, - láthatja, hogy egészen el vagyok ámulva. Nem azért írtam ezt a dalt, hogy kinyomassák, ez csak gyakorlat volt, amelynek a fiókomban kellett volna maradni, de egyszerre eltűnt. Hogyan került a kezei közé? Honnan tudja, hogy én írtam? Az eredetin nem volt rajta a nevem.

- Igaz, ez mind igaz, - nevetett a kántor. - De hát igazán azt hiszi, hogy nem ismerem a keze írását és a Krűgerét sem?

- Krűger? - kérdém. - Melyik Krűgert gondolja?

- Ostoba kérdés! Természetesen azt a Krűgert, akinek maga a quintseptakkordról írt dolgozata folytán elébe került. Meg akarta magát bosszulni, de most úgy megbüntettem, hogy halálra fog bosszankodni.

- Nem értem önt.

- Még mindig nem ért? Máskor nem volt ilyen nehéz felfogású. Akkor még két dolgot kell magának mutatnom, melyek fölött, vagy legalább is az egyik fölött, valószínűleg csodálkozni, vagy pedig bosszankodni is fog. Először ezt ni. Kinek az írása ez?

Nagy, lebélyegzett borítékot mutatott, mely neki volt címezve. Csak egy pillantást kellett rá vetnem, hogy megadhassam a választ:

- Ezt Krűger írta, azonnal fel lehet ismerni.

- Igen, a fiú még fáradságot sem vett magának, hogy az írását elferdítse. Valószínűleg azt hitte, hogy eldobom a borítékot, anélkül, hogy megnézném. Most pedig ide nézzen. De jól nézze meg!

Az én dalkéziratom volt. Amint gyorsan átfutottam, nem jöttem rá, hogy mit gondol, tehát ő hívta fel rá a figyelmemet:

- Tartsa a papírt a világosság felé, akkor meglátja a törléseket benne.

- Micsoda! ő törölt benne?

- Igen, törölt, hogy hibákat tegyen belé. A szándékát könnyen kitalálhatja.

- Ez olyan gonoszság, olyan gyalázatosság...

- Hagyja csak! - szakított félbe. - Én vettem a dolgot a kezembe. Kérdőre vontam és be kellett vallania: a dolog tanári értekezlet elé kerül. Azon kívül fogtam egy példányt, persze a becsempészett hibák nélkül és beküldtem a könyvkiadónak, hogy magának örömet, Krűgernek pedig bosszúságot szerezzek. A kiadó elfogadta és mit képzel, mennyi tiszteletdíjat fizetett érette?

- Tiszteletdíjat? Hát pénz, itt is pénz?

- Persze! Hangjegyek bankjegyek, vagy csengő pénz ellenében, másképpen nem alkuszom. Egyelőre ötszáz példányt nyomatott és ezért huszonöt tallért fizetett. Tehát csak tizenöt pfenniget kap példányonkint, de ez is jobb, mintha a dal a fiókjában heverne és semmit sem jövedelmezne. Papírpénzt küldött, de én felváltottam, mert az ezüst jobban cseng. Egész nagy halom pénz. Itt van! Le ne potyogtasson belőle!

Kihúzta az asztalfiókot, két kézzel belenyúlt és nekem nyújtotta a tallérokat. Meg voltam döbbenve a szerencse eme második és ilyen váratlan megnyilvánulásától. A kántor kacagva gyömöszölte bele a pénzt jobbról-balról a nadrágzsebeimbe és folyton mondogatta:

- Fogja! Fogja! Ki tudja, fog-e a zene magának valaha életében csak egy fillért is jövedelmezni. Éppen ezért, markoljon most bele a tallérokba. Ráfér magára! Különben pedig betanuljuk az éneket és itt, a templomban fogják énekelni. A Krűger meg fog pukkadni dühében, már tudniillik, ha nem csapják már ki előbb, mert az az aljasság, amit elkövetett, példás büntetést érdemel és meg vagyok róla győződve...

- Kérem, kántor úr, - szakítottam végre félbe, - ön mindig barátságos volt irántam és azt hiszem, most sem fogja megtagadni szívem hő óhajának teljesítését.

- Mi? Hm, sejtem már! Na, és mi legyen az?

- Ne tessék Krűgert tanári értekezlet elé vinni! Oly boldog vagyok ma és egész örömömet elrontaná, ha őt megbüntetnék.

- Nem túlságosan nagy kívánság ez?

- Egyáltalában nem. Ő az igazi okozója ennek az örömteljes meglepetésnek, melyet ön nekem készített. Ön bizonyára nem keresett volna kiadót a dalom részére, ha ő azt önnek be nem küldi, hogy engem becsülésében kisebbítsen.

Erre kezet nyújtott és komolyabban, mint eddig, így szólt:

- Kettős örömet szerzett nekem. Először azzal, hogy a Krűger érdekében kér. Eddig is azért nem jelentettem fel, hogy rendreutasítás és alapos bosszankodás után ép bőrrel meneküljön. Ezért vártam, míg a dal nyomtatásban megjelenik. Ha maga ragaszkodott volna a feljelentéshez, meg is történt volna; így egy még szigorúbb leckéztetésben részesül négyszemközt és meg fogja tudni, hogy további büntetlenségét a maga kérelmének köszönheti. Halálra fogja bosszantani, hogy a dal nyomtatásban megjelent, maga pénzt kapott érette és hogy neki még énekelnie is kell.

- Szükséges még ez is?

- Igen, ehhez ragaszkodom. Jó hangja van, sőt még szólószámot is kap, tudja, azt a háromszólamú szólót asz-durban, hogy: „Menjetek csak Betlehembe, ott találjátok a gyermek Jézust egy jászolban feküdve”. Ez az első pont, amivel nekem örömet szerzett. A másodikat a maga belátása szerezte, hogy más viszonyok mellett nem ajánlottam volna a szerzeményét egy kiadónak sem.

- Természetesen! Kezdetleges munka, tele egy csomó pongyolasággal, egyéb semmi!

- Helyes, nagyon helyes! Jól választotta meg a kifejezést. Pongyolaság! Ez éppen azt fejezi ki, amit mondani akarok. Mivel a zenét nem úgy tekinti, mint szaktárgyat, annyit fog ugyan komponálni tudni, mint amennyi, hogy népies kifejezést használjak, házi szolgálatra elegendő, de többet nem. Ez azonban elég magának. Most még ott sem tartunk. Ezzel a dallal ugyan véletlenségből ráhibázott a sikerre, de most még nem lehet megjósolni, hogy fog-e még ilyen jót írni, mert igen-igen sokat kell gyakorolnia és tanulnia. Azt hiszen, komoly, vallásos témák fognak magának legjobban sikerülni. Ez az egyéniségében rejlik. Igazi hibák, úgynevezett szervi hibák, nincsenek a dalban. Igen csinosan állította össze. De hiányzik a gyakorlat, az ügyesség, a találékonyság. Gondolja magát ügyes lovasnak és hasonlítsa tudományát a cirkuszi műlovashoz. A zeneszerzésben is csak tűrhető lovas, hiányzik még a magas iskola; nem ismeri a lovát és a különböző fogásokat, amire szüksége van. Erre nemcsak születni kell, de állandó tanulás és gyakorlat is szükséges hozzá. Egy, a magas iskolában járatos lovas a maga dalát is másképpen lovagolta volna be. Érti, amit mondani akarok?

- Hogyne, kántor úr. Igen mereven ülök még a nyeregben és csak megülöm a lovat, de nem vagyok vele összeforrva.

- Így van, szóról-szóra így! Éppen azért, amint majd észre fogja venni, simítottam benne egyet-mást. Ha hallani fogja a dal előadását, nem fogja ezt nekem rossz néven venni, főleg, miután a huszonöt tallérból egyetlen egyet sem vontam le érte.

A kedves öregúr megnyerő, bájos mosolya beszélt, majd hozzátette, miközben búcsúképpen kezét nyújtotta.

- Nagyon szívesen tanítanám az ilyen szegény ördögöt ingyen, de tudja, hogy az én fizetésem mellett ez lehetetlen. Maga megállja a helyét és valaha talán jobb módú lesz, mint én. Akkor gondoljon majd a maga öreg kántorára, aki első dalát talpra állította. Fogja fel az életet ezután is olyan komolyan, mint eddig. Most pedig Isten vele!

Ez a derék kántor, aki mindig változatlan jóindulattal bánt velem, azok közé az emberek közé tartozik, kikre most is, hosszú évek múltán, nem csökkenő hálával gondolok. Később megérti az olvasó, miért meséltem el ezt a kedves jelentet róla, anélkül, hogy nevét megemlíteném. Csupa tisztesség és csupa szív volt ez az ember, de egész világa kis szobácskájából állott, mert a családi boldogságról le kellett mondania. Felesége, mint bősz Xantippe volt ismeretes, akiről azt beszélték, hogy szigorúságával egyetlen fiúkat Amerikába hajszolta.

Így tehát ötvenöt tallér tulajdonosa voltam; akkoriban valóságos vagyon volt nekem! Sok volt ez nekem, hiszen egészséges voltam és tudtam dolgozni. Harmincat elküldtem szegény szüleimnek, húszat előre nem látott szükségletekre tettem félre, ötöt pedig egy karácsonyi utazásra szántam, melyet kivételesen egyszer igen urasan akartam megtenni. Öt pengő tallér egy, legfeljebb egy heti utazáshoz. Hiszen az el sem fogyhat! Több mint húsz garas naponta. Valóságos meseország lesz ez! Titokban már azt is tervezgettem, persze csak magamban, hogy esetleg egy félüveg bort is meg fogok kockáztatni. Persze a lehető legolcsóbb, de azért tűrhetően jó fajtából. Mielőtt elaludtam, naponta azt mérlegeltem vagy egy negyedóráig az eszemben, hogy milyen fajtát válasszak és milyen drága is lehet? Oh, boldog idő, de régen is elmúltál! És nem térsz vissza többé soha, soha!

A kántor beváltotta ígéretét, a dalt betanította a Krűgernek részt kellett venni a háromszólamú szólóban. Ennek folytán vad gyűlöletet tanúsított irántam, és sok keserűséget okozott nekem.

Azután megjelent a költeményem. Minden iskolatársam megvette és mikor elérkezett a havi szabad előadások ideje, melyet azért neveztek így, mert mindenki saját maga választhatta meg a költeményt, mind a huszonhárom osztálytársam így vezette be szónoki kísérletét: „Karácsony. Költemény, írta May Károly”. Én voltam az egyetlen, ki egy úgynevezett klasszikust tisztelt meg azzal, hogy szintén megemlítsék. Divatba jött versemet jegyzőkönyvükben maguknál hordani, hogy minden lehetetlen alkalommal elővehessék és én abban a kétes szerencsében részesültem, hogy még hónapok múlva is kérdésekkel ostromoltak, miért használtam ezt és nem azt a fordulatot, miért választottam ezt és nem azt a rímet. Verset faragtak vers után és ezen annyira felháborodott az egész tanári kar, hogy a már fentebb említett „öreg” elnöklete alatt elhatározták, hogy kérlelhetetlenül eljárnak az ízléstelenség ellen. Az erre következő megrovások és egyéb büntetések elérték ugyan céljukat, de, sajnos, reám azzal a hatással voltak, hogy akit eddig annyira körülvettek, most úgy kerültek, mint egy ásványvizes palackot a pezsgős üvegek között. Ez a tény azt a jól megindokolt és rendíthetetlen elhatározást érlelte meg bennem, hogy nem adom ki esetleg még írandó verseimet, csak halálom után. Hogy ehhez az elhatározásomhoz, kevés kivételtől eltekintve, hű is maradtam, bizonyára érdemes vagyok kortársaim hálájára, de az utókoréra aligha!

Ami a fentebb említett karácsonyi utazást illeti, minden szünidőben hosszabb gyalogtúrára szoktam indulni. Hajlamaimnál fogva, jövő terveim és még egyéb okok miatt is, többet görnyedtem a könyvek mellett, mint iskolatársaim, tehát szükségem volt rá, hogy időről-időre testileg is alaposan kifáradjak. És ezt legjobban egy ilyen nagy kirándulással lehet elérni. Rendesen egy iskolatársam is hozzám szokott csatlakozni, akit igen kedveltem és aki, ha nem is volt olyan szegény, mint én, szintén takarékosságra volt utalva. Szorgalmas, komoly fiú volt, mással, mint velem, nem igen szokott sok szót szaporítani és ezért Cyprinus Carpi[*]-nak, vagy röviden csak Carpionak nevezték, mert a pontyok tudvalevőleg szintén nem nagy hívei a fecsegésnek. Pénzünket ugyan nem szoktuk közös úti pénztárrá összetenni, de mindegyik számolt a másik tőkéjével, aminek az volt a következménye, hogy a pillanatnyilag vagyonosabb titokban állandóan iparkodott arról gondoskodni, hogy az az idő szerint szegényebb ne szenvedjen átmeneti pénzzavara miatt. Az önzetlenségnek és önfeláldozásnak olyan példái fordultak elő, hogy igazán megható volt, habár egészen kis összegekről, garasokról, vagy fillérekről volt szó. Vagy talán éppen ezért. Ez az eljárás egészen természetes következménye volt, hogy utazásunk végén mindkettőnknek ugyanannyi pénze maradt. Ha valamelyik mostani pénzügyminiszterünk ott lett volna és látta, hallotta volna, milyen okosan és meggondolt fontoskodással tárgyaltunk a legcsekélyebb kiadásról is, tanulhatott volna tőlünk. Egyszer például átúsztunk a folyón, hogy két krajcárt a kompon megtakaríthassunk.

Ez a derék fiú nagyon szeretett volna az általam tervezett karácsonyi utazásban részt venni, de azt hitte, hogy ez alkalommal nem viszem magammal, mert nem tudott két tallérnál többet összekuporgatni. Hozzá képest én valóságos milliomos voltam!

Egészen boldoggá tettem azzal a kijelentésemmel, hogy egy ilyen milliomosnak csekélység egy szegény ördögöt magával vinni. Velem kell jönnie! Barangolásunkat nem kezdhettük el a karácsonyi szünidő kezdetén, mert magától értetődik, hogy az ünnepeket szülőinknél töltöttük. Mikor az előre megbeszélt helyen találkoztunk, - mert természetesen találkát állapítottunk meg, mint minden jelentős ember szokta - ragyogó szemekkel közölte velem hogy apja is hozzájárult egy tallérral a költségekhez. Tehát nem kettő, hanem három az öthöz volt közöttünk az arány és így ő jelentékenyen közeledett az én milliómhoz.

De merre vegyük utunkat?