Alexandre Dumas

Korzikai testvérek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-804-0

MOBI ISBN 978-963-387-805-7

TARTALOM

Korzikai testvérek

I. fejezet
II. fejezet
III. fejezet
IV. fejezet
V. fejezet
VI. fejezet
VII. fejezet
VIII. fejezet
IX. fejezet
X. fejezet
XI. fejezet
XII. fejezet
XIII. fejezet
XIV. fejezet
XV. fejezet
XVI. fejezet
XVII. fejezet
XVIII. fejezet
XIX. fejezet
XX. fejezet

Hermine

Előszó
I. Lakáskeresés
II. A kártyaparti
III. Álarc alatt
IV. A rejtély megoldása
V. Fedetlen arccal
VI. Ne igyunk előre…

Korzikai testvérek

I

1841 március havának első napjaiban Korzikába utaztam.

Nincs festőibb és kényelmesebb, mint egy korzikai utazás: Toulonban hajóra száll az ember; húsz óra alatt Ajaccióban van, vagy huszonnégy óra alatt Bastiában.

Ott aztán vásárol vagy bérel egy lovat: ha bérli, potom öt frankot fizet naponta; ha megvásárolja, egy összegben százötven frankot. S nem kell nevetni azon, hogy ilyen alacsony az ára: a megvásárolt vagy kibérelt ló – mint a gascogne-i nevezetes lova, amely a Pont Neufről a Szajnába ugrott – olyan dolgokra képes, amikre sem Prospero, sem Nautilus, a chantillyi és Mars-mezei lóversenyek hősei, nem lennének képesek.

Végigmegy olyan utakon, ahol maga Balmat is csak vaskapcsokkal tudna haladni, olyan hidakon, ahol Auriol is egyensúlyozó rudat használna.

Az utasnak pedig csak be kell hunynia a szemét, és mindent ráhagyni az állatra: a veszélyhez néki semmi köze.

Tegyük még hozzá, hogy ezzel a mindenütt keresztülbaktató lóval napi tizenöt mérföldet lehet megtenni, anélkül hogy inni vagy enni kérne.

Időnként, amikor az ember megáll, hogy megtekintsen egy régi kastélyt, amelyet valami nagyúr, középkori legendák vezére és hőse épített, vagy hogy lerajzoljon egy régi tornyot, amelyet még a genovaiak emeltek, a ló lelegel egy fűcsomót, lerágja egy fa kérgét, vagy megnyalogat egy mohával borított sziklát, s ezzel rendben is van.

Éjszakai szálláshoz jutni még ennél is egyszerűbb: az utazó megérkezik egy faluba, végigmegy a főutcán, kiválasztja a neki tetsző házat, és bekopog az ajtón. A házigazda vagy a háziasszony abban a szempillantásban megjelenik a küszöbön, behívja házába az utazót, felkínálja vacsorája felét, tulajdon ágyát, ha csak egy van neki, és másnap, vendégét az ajtóhoz kísérve, megköszöni, hogy házát megtisztelte.

Fizetésről természetesen szó sem lehet: a házigazda a leghalványabb célzást is sertésnek tekintené. Ha fiatal lány a ház szolgálója, ajándékozhatunk neki egy kendőt: festői módon fogja fejére illeszteni, amikor Calviba vagy Corteba megy, a vásárba. A férficseléd viszont szívesen elfogad egy tőrkést: megölheti vele ellenségét, ha majd találkoznak.

De egy dologról meg kell bizonyosodni előbb, mert néha ez is előfordul: arról, hogy a ház cselédei vajon nem a sors által kevésbé kegyelt rokonai-e a gazdának, akik házimunkákat végeznek, s ennek fejében hajlandók elfogadni az ételt, a szállást és egy vagy két piasztert havonta.

De ne higgyük, hogy a gazdák, akiket unokaöccseik vagy tizenötöd fokú, huszadfokú unokatestvéreik szolgálnak ki, rosszabbul vannak ellátva emiatt. Egyáltalában nem. Korzika francia megye, de Korzika még nagyon messze van attól, hogy Franciaország legyen.

Tolvajnak errefelé hírét sem hallani; bandita rengeteg van, az igaz, de a kettőt nem szabad összetéveszteni.

Az ember félelem nélkül járkálhat Ajaccióban, Bastiában, még ha a nyeregkápára arannyal teli erszényt kötött is, sőt az egész szigeten átvághat, anélkül hogy a haja szála meggörbülne, de ne próbáljon meg Occanából Levacóba menni, ha olyan ellensége van, aki vérbosszút esküdött ellene; életéért az alig kétmérföldes úton sem felelnék.

Mint mondottam tehát, március első napjaiban Korzikába érkeztem. Egyedül voltam, Jadin Rómában maradt.

Elba szigetéről jöttem, Bastiában szálltam partra; ott lovat vásároltam az említett áron.

Meglátogattam Cortét és Ajacciót, és most éppen Sartène megyében utazgattam.

Ezen a napon Sartène-ből Sullacaróba mentem.

Rövid volt az út: legföljebb tíz mérföldnyi, de a kanyarulatok miatt, és mert át kellett vágnom a sziget gerincét képező hegylánc egyik előhegységén, vezetőt fogadtam, nehogy eltévedjek a bozótban.

Öt óra felé fölértünk annak a dombnak a csúcsára, amelyről egyszerre belátni Olmetót és Sullacarót.

Egy pillanatra megálltunk.

– Hol kíván megszállni uraságod? – kérdezte a vezető.

A falura pillantottam, azok az utcák, ahová behatolhatott a tekintetem, majdnem egészen kihaltnak látszottak; csak néhány asszony tűnt fel időnként, ők is gyors léptekkel haladtak, folyton maguk köré tekingettek.

Minthogy a vendégszeretet íratlan szabályai szerint, amelyekről már szóltam néhány szót, választhattam a falu száz vagy százhúsz háza között, szememmel azt az épületet kerestem, amely a legtöbb kényelmet látszott ígérni, és megállapodtam egy négyszögletes, erődítmény módjára épített, az ablakok előtt és az ajtó fölött talprésekkel ellátott háznál.

Először láttam ilyenfajta házi erődítményt, de meg kell mondani, hogy Sartène vidéke a vérbosszú klasszikus hona.

– Ah, igen – mondta vezetőm, követve szemével a kezem mutatta irányt –, Savilia de Franchi asszonyhoz megyünk. Uraságod nem rosszul választott, látszik, hogy van már tapasztalata.

Ne felejtsük el megemlíteni, hogy Franciaországnak ebben a nyolcvanhatodik megyéjében kizárólag olaszul beszélnek.

– De vajon nem illetlenség-e, hogy egy asszony vendégszeretetét veszem igénybe? – kérdeztem –, mert ha jól értettem, ennek a háznak asszony a gazdája.

– Valóban – felelte meglepett arccal –, de miféle illetlenséget lát ebben uraságod?

– Ha ez az asszony fiatal – válaszoltam az illemtudás érzésétől vagy talán, mondjuk csak ki nyíltan, párizsi hiúságomtól hajtva – nem kompromittálja-e az éjszaka, amelyet a házában töltök el?

– Kompromittálni? – ismételte meg a vezető, nyilvánvalóan a szó értelmét keresve, amelyet azzal a szokásos merészséggel olaszosítottam, amely minket, franciákat jellemez, amikor idegen nyelven próbálunk beszélni.

– Nos – folytattam kezdődő türelmetlenséggel –, ez az asszony bizonyára özvegy, ugye?

– Igen, uram.

– S hajlandó befogadni egy fiatalembert?

1841-ben harminchat és fél éves voltam, és még fiatalembernek neveztem magamat.

– Hogy hajlandó-e befogadni egy fiatalembert? De hát, mit számít az neki, hogy ön fiatal-e vagy öreg?

Láttam, hogy ha ilyen módon teszem fel a kérdéseket, nem tudok meg tőle semmit.

– Hány éves Savilia asszony? – kérdeztem.

– Körülbelül negyven éves.

– Nagyszerű – mondtam, még mindig a saját gondolataimra válaszolva –, és bizonyára gyermekei is vannak?

– Két fiú, két derék fiatalember.

– Fogok velük találkozni?

– Csak az egyikkel, azzal, aki az anyjával lakik.

– És a másik?

– A másik Párizsban él.

– Hány évesek?

– Huszonegy évesek.

– Mind a kettő?

– Igen, ikrek.

– És milyen mesterségre készülnek?

– Aki Párizsban van, ügyvéd lesz.

– És a másik?

– A másik korzikai lesz.

– Ah! Ah! – kiáltottam fel, nagyon jellegzetesnek találva a választ, noha ő a legtermészetesebb hangon mondta. – Akkor hát menjünk csak Savilia de Franchi asszony házába.

És elindultunk.

Tíz perc múlva megérkeztünk a faluba. Ekkor észrevettem valamit, amit a hegy tetejéről nem láthattam. Minden ház meg volt erősítve, mint Savilia asszonyé; de nem talprésekkel, mivel tulajdonosuk szegényebb volt annál, hogysem megengedhessen magának ilyen fényűzést, hanem egyszerűen belülről vastagon bedeszkázták az ablakokat, itt-ott réseket hagyva a puskacsőnek. Más ablakokat vörös téglákkal raktak be.

Megkérdeztem a vezetőmtől, hogyan hívják ezeket a lőréseket; azt felelte, hogy íjréseknek; s felelete megértette velem, hogy a korzikai vérbosszú ősibb találmány a lőfegyvernél.

Amint továbbhaladtunk az utcákon, egyre érezhetőbbé vált a falura nehezedő magány és szomorúság. Több házon látszott, hogy ostromokat kellett kiállnia: tele voltak golyónyomokkal.

Időnként a lőrésekben felvillant egy-egy kíváncsi szem, s figyelte, hogy elhaladunk, de nem lehetett felismerni, hogy férfi vagy női szem volt-e.

Megérkeztünk a ház elé, amelyet vezetőmnek megjelöltem, és amely valóban a falu legtekintélyesebb épülete volt.

Egy dolog azonban meglepett: bár látszólag védték a talprések, amelyeket már előbb észrevettem, de valójában védtelenül állt, mert az ablakokon sem deszka, sem tégla, sem nyílrés, hanem csak egyszerű táblaüveg volt, amelyet éjszakára fatáblák óvtak.

Igaz, hogy a fa táblákon olyan nyomok látszottak, amelyeket jó megfigyelő csakis golyóütötte lyukaknak nézhetett. De a lyukak láthatóan régiek voltak, legalább tízévesek.

Alig kopogott be vezetőm, a kapu máris kitárult, nem félénken, habozva, résnyire, hanem sarkig, s egy inas jelent meg a küszöbön.

De talán tévedek, nem inast, férfit kellett volna mondanom.

Livré teszi az inast, és az a férfi, aki nekünk ajtót nyitott, egyszerű bársonykabátot viselt, ugyanolyan anyagból készült térdnadrágot és bőr lábszárvédőt. A nadrágot derékban színes selyemöv fogta át, amelyből kiállott egy spanyol formájú késnek a nyele.

– Barátom – szóltam hozzá –, talán nem tolakodás egy idegentől, aki senkit sem ismer Sullacaróban, hogy idejön, és a háziasszony vendégszeretetét kéri.

– Egyáltalában nem, méltóságos uram – felelte –, az idegen megtiszteli a házat, amely előtt megáll. Maria – folytatta egy szolgálólány felé fordulva, aki felbukkant mögötte –, értesítse Savilia asszonyt, hogy egy francia utas kér szállást.

Közben lejött a kapuhoz vezető lépcsőn, amelynek nyolc foka olyan meredek volt, mint egy létráé, és megfogta a lovam kantárját.

Leléptem a földre.

– Méltóságos uramnak semmire ne legyen gondja – mondotta –, csomagjait szobájába fogják vinni.

Éltem a lustaságra biztató szívélyes felhívással, ez a legkellemesebb, mellyel az utazót fogadhatják.

II

Fürgén fölkapaszkodtam a fent említett létrán, és néhány lépést tettem a ház belsejében.

A folyosó elkanyarodott, s én egyszerre egy magas termetű, feketébe öltözött asszonnyal találtam magam szemközt.

Mindjárt megértettem, hogy ez a harmincnyolc-negyven éves, még szép asszony csak a ház úrnője lehet, és megálltam előtte.

– Asszonyom – szóltam és meghajoltam –, bizonyára nagyon tolakodónak talál; de talán mentségemre szolgálnak az ország szokásai, és inasa meghívása is feljogosít rá.

– Az anya szívesen fogadja önt – felelte de Franchi asszony –, és nemsokára a fiú is szívesen fogja fogadni. Ettől a perctől fogva, uram, házam az öné; érezze magát otthon.

– Csak egy éjszakára kérem a vendégszeretetét, asszonyom. Holnap reggel. pirkadatkor. elutazom.

– Tegyen úgy, ahogy óhajtja, uram. Mégis, szívből remélem, hogy megváltoztatja terveit, és lesz szerencsénk önt hosszabb ideig vendégül látni.

Másodszor is meghajoltam.

– Maria – folytatta de Franchi asszony –, vezesse az urat Louis szobájába. Gyújtson rögtön tüzet, és vigyen be meleg vizet. Bocsánat – folytatta felém fordulva, miközben a szolgálólány elindult, hogy teljesítse utasításait –, tudom, hogy a fáradt utazónak legelőször is vízre és tűzre van szüksége. Kövesse a lányt, uram. Ha valamire szüksége van, szóljon neki. Egy óra múlva vacsorázunk; addigra hazatér a fiam is, és majd beszól önért, hogy megkérdezze, készen van-e.

– Remélem, megbocsát úti ruhámért, asszonyom.

– Igen, uram – válaszolt mosolyogva –, de csak azzal a feltétellel, hogy ön, a maga részéről, megbocsátja a fogadtatás egyszerűségét.

A szolgálólány felment a lépcsőn.

Még egyszer meghajoltam és követtem.

Szobám az első emeleten volt, és a hátsó frontra nézett; ablakai egy mirtuszokkal és oleánderekkel teleültetett, csinos kertre nyíltak, s a kertet egy kedves kanyargós kis patak szelte át, amely aztán a Tavaróba ömlött.

A háttérben egy fenyőfasor zárta el a kilátást; a fenyők olyan sűrűn nőttek, hogy szinte falat alkottak. Mint a legtöbb olasz házban, itt is fehérre meszelték és néhány tájat ábrázoló freskóval díszítették a falakat.

Mindjárt megértettem, hogy a ház legkényelmesebb helyiségébe, a távollevő fiú szobájába szállásoltak el.

Míg Maria tüzet gyújtott és előkészítette vizemet, kedvem támadt felmérést készíteni a szobáról, és a bútorzat segítségével képet alkotni lakója jelleméről.

A tervről mindjárt át is tértem a megvalósításra: a bal sarkamon forogva egy teljes fordulatot tettem magam körül, hogy egymás után szemügyre vehessem a környező tárgyakat.

A bútorok egészen modernek voltak; s a szigetnek ebben a zugában, ahová még nem hatolt be a civilizáció, ez meglehetősen ritka fényűzésnek számít.

A berendezés egy három matraccal és vánkossal ellátott vaságyból, egy díványból, négy karosszékből, hat székből, egy kétrészes könyvszekrényből és egy íróasztalból állott; mindez mahagóniból készült, s nyilvánvalóan Ajaccio legjobb műasztalosának a műhelyében. A díványt, a karosszékeket és a székeket virágmintás karton fedte, hasonló anyagból volt a két ablakfüggöny és az ágytakaró is.

Itt tartottam a felmérésben, amikor Maria kiment, és ezzel lehetővé tette, hogy vizsgálódásaimat kiterjesszem.

Kinyitottam a könyvszekrényt, és megtaláltam nagy költőink sorozatait: Corneille, Racine, Molière, La Fontaine, Ronsard, Victor Hugo és Lamartine.

Moralistáinkat:

Montaigne, Pascal, La Bruyère.

Történészeinket:

Mézeray, Châteaubriand, Augustin Thierry.

Tudósainkat:

Cuvier, Beudant, Élie de Beaumont.

Végül néhány regényt, amelyek között nem csekély büszkeséggel üdvözöltem Úti élményeim-et.

Az íróasztal fiókjában ott voltak a kulcsok; egyet kinyitottam.

Találtam egy töredékes munkát Korzika történelméről, egy tanulmányt a vérbosszú megszüntetésére felhasználandó eszközökről, néhány francia verset, olasz szonettet: mindezt kéziratban. Máris többet láttam a szükségesnél, és szerénytelenül úgy hittem, nem kell tovább folytatnom kutatásaimat ahhoz, hogy véleményt alkossak Louis de Franchiról.

Szelíd, szorgalmas fiatalember lehet, a francia reformok híve. Így már értettem, miért ment Párizsba, s miért akarja megszerezni az ügyvédi címet.

Tervébe bizonyára belevette Korzika egész eljövendő civilizálódását. Mindezt már öltözködés közben gondoltam el. Öltözékem tagadhatatlanul festői volt, de – mint azt előbb de Franchi asszonynak is említettem – nem egészen szalonképes.

Egy fekete bársonykabátból állott, amely az ujjak varrásánál nyitott volt, hogy a nap meleg óráiban a levegő átjárja, és e spanyolos hasítékokon kilátszott a csíkos selyeming; azután egy hasonló nadrágból, melyet térdtől bokáig oldalt felhasított, színes selyemmel hímzett spanyol lábszárvédő fedett, és egy nemezkalapból, amely tetszőleges formát vett fel, de leginkább a sombreróét.

Éppen magamra húztam öltönyömet, amelyet minden utazónak ajánlhatok, mert az általam ismertek közül a legkényelmesebb, amikor nyílt az ajtó, és megjelent a küszöbön az a férfi, aki kaput nyitott nekem.

Azért jött, hogy jelentse, fiatal gazdája, Lucien de Franchi hazaérkezett, és szeretne üdvözölni, amennyiben fogadhatom.

Azt válaszoltam, hogy Lucien de Franchi úr rendelkezésére állok, és nagy örömmel fogadom.

Egy pillanat múlva gyors léptek zaját hallottam, és majdnem azonnal szembe találtam magam házigazdámmal.