Copyright © Szaniszló Ági

Hungarian edition © Figyelem Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Figyelem Kiadó, Budapest, 2016

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

ISBN: 978-615-5596-59-9

Tartalom

Előszó

1. – Kezdetek, avagy mennyire van tényleg kolbászból a kerítés Londonban?

2. – Karrierépítés és munkavállalás Londonban

3. – Mindennapi élet Londonban

4. – Egészségügy

5. – Háziállat Londonban

6. – Brit állampolgárság

7. – Szerelem, házasság, gyerekvállalás

8. – Kultúrsokk, avagy londoni furcsaságok

9. – Otthon - londoni szemmel

10. – Sikertörténetek

Utószó

Szószedet - Glossary

Előszó

Hová valósi vagy? Londonba, vágom rá gondolkodás nélkül… azaz, tulajdonképpen… hmm, igen, londoni vagyok.

Ez a válasz még így tíz év távlatából is ugyanolyan megdöbbentő, mint amikor egyszer véletlenül csúszott ki a számon New Yorkban, sok-sok évvel ezelőtt. Azóta én csak londoni vagyok. Nem Londonban élő magyar… nem… hanem londoni. És mindez büszkeséggel tölt el, ha jobban belegondolok. Hányan mondhatják ezt el magukról? Na jó, legalább másik 8-10 millió ember. Én akkor is büszkén viselem a londoni címet és a hozzá tartozó részleges angolságot. Magyar vagyok, persze… de icipicit azért angol is.

London az otthonom most már. Nem Magyarország, nem az a kis falucska, ahol gyerekként bicikliztem, ahol 14 évesen az osztálytársam bátyja halálosan összetörte a szívemet, ahol életemben először berúgtam, és a legjobb barátnőm, Csilla fogta a hajamat, miközben könnyítettem magamon. Nem. Az én otthonom: London.

Szeretem? Nos, talán inkább megszoktam és elfogadtam olyannak, amilyen: óriási, színes, túlzsúfolt, de izgalmas és élhető metropolisznak.

Sokan kérdezik, hogy miért jöttem ki (miután túlesünk a szokásos „Mióta vagy kint?”, „Mit csinálsz?” kérdéskörön). Azért, mert sodródtam (persze a hivatalos válaszom erre teljesen más). 23 évesen, diplomaosztó után három volt évfolyamtársam feldobta az ötletet, én pedig igent mondtam rá. Ettől a pillanattól kezdve rengeteg első élményem volt és van most is az életemben: először repültem; először láttam a tengert (ettől mindenki sokkot kap, de ez van, ha az ember nem jómódú, tehetős családba születik); először ettem osztrigát (ami akkor takonyszerű, undorító dolog volt, most pedig egyszerűen imádom); az első durva megaláztatást is itt éltem át szállodai takarítóként; az első angol nyelvű állásinterjú, és még sorolhatnám.

A kezdeti pár hónap rettentően küzdelmes volt. Erre mindig azt szoktam mondani, hogy ha anyukám csak a felét tudta volna annak, hogy mi mindenen mentem keresztül, sírva rohant volna utánam, hogy hazavigye az ő pici lányát.

A csoporttársak, akikkel kijöttem, lemorzsolódtak (pár hónap után hazamentek), aztán rájöttem, hogy Londonban szinte mindenki lemorzsolódik egy idő után. Itt semmi és senki sem állandó. Van, aki hazamegy, vagy csak egyszerűen nem figyelsz oda, és hipp-hopp eltűnik az életedből. Mindenki rohan, senkinek sincs ideje igazán mély emberi kapcsolatokra. Minden és mindenki pörög, mozgásban van. Ez a nagyvárosi élet. Amikor néhanapján hazalátogatok kis falucskámba, sokszor úgy érzem, szinte az idő is megállt velem. Lelassul az élet, és hirtelen van időm semmit sem csinálni.

Ez a könyv azért született, mert úgy érzem, hogy immár londoniként – tudok szólni mindazokhoz, akik még nem mertek belevágni a külföldi kalandba, mert félnek, vagy már belevágtak, de örömmel tapasztalnák, hogy nem csak nekik voltak nehéz időszakaik. Azoknak is szól, akik éltek itt, de már hazaköltöztek, és pontosan tudják, hogy miről beszélek, ezért jóleső nosztalgia tölti el őket e könyv olvasása során.

Óriási köszönet legeslegelsősorban a szüleimnek, Anyának aki sok-sok éven keresztül ragaszkodott hozzá, hogy minden egyes nap felhívjam Skype-on, a tesómnak, aki, azt hiszem, felnéz rám azért, amit elértem. Utam során nem sok emberrel találkoztam, akik hosszabb távon is részesei voltak – vagy most is azok – az életemnek. Íme néhány név viszont azok közül, akik mindenképpen említést és köszönetet érdemelnek: Mike, aki a világ legsegítőkészebb embere; Magda, aki ezer éve a barátnőm; Mónika, aki jó pár éve már szintén lelki társ és „lelki szemetesláda”; illetve Alex, aki ilyen-olyan formában ugyan, de jó pár éve meghatározó szereplője az életemnek.

Londonról írok magyar szemmel, mert én ezt az utat jártam be, és járom most is. Általánosságban viszont nagyon is igaz, hogy nem számít, honnan jössz és merre tartasz, mert alapvetően mindannyian emberből vagyunk, érzelmekkel és küzdelmekkel megtűzdelve. No de – kihívások nélkül unalmas lenne az életünk, nemde?

Az itt leírtak többnyire az én személyes történeteim, amiket én éltem át külföldiként Londonban. Hol sírtam, hol nevettem (ez utóbbiból azért jóval kevesebb volt az elején), de ezek a tapasztalatok formáltak azzá, aki most vagyok. És ez az ember, aki most papírra veti nektek a tapasztalatait, teljesen más, mint aki tíz éve két óriási bőrönddel nekivágott az ismeretlennek.

1. fejezet
Kezdetek, avagy mennyire van
tényleg kolbászból a kerítés Londonban?

Fészekrakás

A helyszín London, lutoni repülőtér – szerencsésen átvészeltem életem első repülését, és még élveztem is. Otthon kellemes őszi idő volt, amikor beszálltunk a gépbe, Londonban hűvös és szürke felhős ég fogadott. Majd holnap kisüt a nap, gondoltuk akkor.

Hatalmas, százkilósnak tűnő bőröndökkel indultunk a kijárat felé, fel a buszra, aztán irány a város. Az előkészületeken még otthon átestem:

– Londoni turistakönyv beszerzése: mert persze úgyis millió időnk lesz munka mellett várost nézni hétvégente;

– Fórumok olvasgatása és kutatás („research”) az itteni életről úgy általában;

– Tájékozódás, hogy nagyjából mi mennyibe kerül (jó ég, itt minden egy vagyon!);

– Cigi vásárlása, mert ugyan nem dohányzom, de mindenhol azt olvastam, hogy nagyon jó áron el lehet adni – hogy kinek, arról fogalmam sem volt;

– Angol font váltása – magabiztosan úgy voltam vele, hogy 700 font (23 évem alatt ennyi zsebpénzt sikerült összeszednem, és akkor úgy éreztem, ennél jobb dologra nem is költhetném) bőven elég lesz addig, amíg találunk munkát – merthogy mi 1-2 napon belül úgyis találunk állást, ahhoz nem fért kétség. Később megtanultam valamit: soha nem szabad átszámolni forintra az árakat, mert akkor soha nem vesz az ember semmit!

Hihetetlenül büszke voltam magamra, mert még szállást is sikerült foglalnom. Fórumon keresgéltem, és rábukkantam egy szintén magyar illető kommentjeire, illetve arra az információra, hogy neki bizony vannak házai (de jól megy egyeseknek, gondoltam, hogy nem is egy ház, hanem rögtön házak), és vannak szabad szobái is. Felvettem vele a kapcsolatot, ő segítőkészen válaszolt is (helyesírási hibák itt-ott azért megjelentek a válasz e-mailjében, de ezt figyelmen kívül hagytam, gondoltam, ha az ember régóta él Londonban, akkor rendben van, hogy „elfelejt” magyarul). Elmondta még azt is, hogy milyen buszra szálljunk a lutoni reptéren, és aztán hol szálljunk le. Elvileg könnyen felismerhető, mondta, egy Brent Cross névre hallgató bevásárlóközpontot kell keresni.

Miután a csomagcipeléstől izzadtan, de lelkesen és izgatottan végre felültünk a buszra, elindultunk London felé. Szerencse, hogy volt nálam kabát, különben megfagytam volna a buszon, annyira erős volt a légkondi. Végül is teljesen logikus 15 fokra állítani, amikor kint sincs ennél melegebb.

Sasoltunk ezerrel, merre lehet ez az egyértelműen felismerhető bevásárlóközpont, de egyelőre csak mezők és birkák között haladtunk el, illetve az autópályán álltunk a dugóban. Egy óra elteltével aztán már kezdtünk igen nyugtalanná válni, és reméltük, hogy nem rossz buszra szálltunk. Meg is kérdeztem végül egy mögöttünk ülő embert, aki történetesen épp magyar volt. Kedvesen megnyugtatott, hogy semmi pánik, jó a busz, és majd szól, ha közeledünk a megállónkhoz. Így is lett, sikeresen leszálltunk, és még a kontaktomat is megtaláltuk. Kocsival jött ki értünk, amiért mindnyájan rettentően hálásak voltunk. A kocsi kicsit kattogott, nyikorgott, szörnyű állapotban volt, de legalább gurult.

Elmentünk egy helyre – be sem tudnám határolni, London melyik része volt; nyilvánvalóan lakónegyed, teljesen egyforma házak, ameddig a szem ellát. Az egyik ilyen házba aztán bementünk. Átfutott az agyamon, hogy is fogom a házat egyáltalán megtalálni, annyira egyforma minden, és sehol egy házszám. No de ezzel a kérdéssel majd foglalkozom később, gondoltam.

Bementünk. Nos, ahhoz foghatót én még nem láttam azelőtt soha otthon. Álmomban sem gondoltam volna, hogy tényleg képesek emberek így élni. Ma már tudom, hogy ezt hívják Londonban tömegszállásnak.

Szűk, sötét folyosó, mindenfelé ajtók nyíltak, lépcső mellettünk, és minden helyiségből zajok szűrődtek ki, hol szörnyűséges (az én ízlésem szerint persze) hörgős metálzene, hol elfojtott beszélgetés, már-már kiabálás. Kiértünk a konyhának mondott lyukba, ahol arra sem volt hely, hogy a csomagokat lerakjuk, ki kellett vinni őket az udvarra, ami nem volt nagyobb 3 négyzetméternél, és bizton állíthatom, hogy még otthon a szüleim tyúkólja is tisztább és rendezettebb, mint amilyen ez volt. Az udvaron legalább heten cigiztek. Szuper, gondoltam, legalább lesz kinek eladni a cigit. Beszédbe elegyedtünk velük – furcsa módon mindenki magyar volt, itt, Londonban. Kiderült, hogy mind a heten ott laktak a házban. Ekkor fogott el először a pánik. Heten, plusz mi négyen egy házban, ahol a konyhában egyszerre a legjobb esetben is csak két ember fér el? Legalább van két fürdőszoba vajon? Persze nem volt. Én laktam kollégiumban, de ez a körülmény azért még nekem is meredek volt.

Végre megjelent a „tulaj srác”, aki elhozott minket kocsival. Majdnem a nyakába ugrottam, amikor kiderült, hogy ide csak beugrottunk, de egyébként a mi szállásunk az nem itt lesz. Felcsillant a remény, és megjelent előttem egy rendezett fürdőszobás, tiszta lakás képe.

Pár óra múlva aztán ismét útnak indultunk, újra csomagokkal felpakolva. Utaztunk körülbelül húsz percet, és közben ámulva figyeltem a kocsiból a forgalom, a piros buszok és a mindenféle nemzetiségű emberek forgatagát. Fantasztikus hely ez a London, gondoltam magamban.

Miután kiszálltunk egy óvodánál – ami már ekkor zárva volt, mivel este hat óra felé járt az idő –, felmentünk egy első emeleti lakásba. Pont az óvoda felett volt. Jó ég, gondoltam magamban, micsoda gyerekzsivaj lehet itt mindennap, hogy fogok így aludni?

Beléptünk az ajtón, és már majdnem az ajtóban hátat is fordítottam az egésznek. Legszívesebben ezen a ponton kirohantam volna, és meg sem álltam volna a reptérig, haza az én kis országomba, vissza a rendes és szerető szülői házba.

Ehelyett a srác körbevezetett minket a kétszobás lakásban. Bútor nulla, olyannyira, hogy még az ajtók is hiányoztak. A fürdőszobában a kád koromfekete volt, döglött legyek és különféle bogarak maradványaival. A srác biztatóan közölte, hogy ne aggódjunk, holnap hoz matracot, addig egy éjszakát csak kibírunk a földön. Volt szőnyeg, ami persze össze volt ragadva a kosztól, de porszívó, profi kárpittisztító még mutatóban sem volt sehol. Ránéztem a többiek arcára, és rögtön láttam, hogy ők legalább annyira el vannak borzadva, mint én. Valószínűleg az én arcomon is kétségbeeséssel vegyes félelem és kimerültség tükröződött. E remek szállás ára akkor, tíz évvel ezelőtt lett volna 60 font fejenként egy hétre úgy, hogy egy szobán osztozott volna két ember. A tulajdonos srác szerint ez azért jó hely, mert csak tíz percre van gyalog a metró, a 3-as zóna, illetve senki más nem lakik a házban, csak mi négyen. Ekkor végre visszanyertük kicsit a lélekjelenlétünket, és halkan csak annyit közöltünk, hogy egy vasat nem fizetünk ezért a nyomortelepért, és most azonnal vigyen el minket egy youth hostelbe. A srác szemmel láthatóan nem értette vagy nem akarta érteni a pánikunkat, de aztán végül kötélnek állt. Csaknem egy óra autózás után elértünk egy hostelhez a Paddington állomás közelében. Egy hatágyas szobát sikerült bérelnünk, ahol „csak” mi négyen voltunk. A fürdő és a WC közös volt mindenki mással, de legalább tiszta volt, és még reggelit is kaptunk. Mindezt éjszakánként 17 fontért fejenként. Végre úgy éreztük, itt képesek leszünk viszonylag nyugodtan aludni, és elhatároztuk, hogy majd másnap felmérjük a helyzetünket és a lehetőségeket. Mire behoztuk a csomagokat, a srác autóján egy kis sárga meglepetés várt bennünket: megbüntették tilosban parkolásért az alatt az öt perc alatt, amíg a recepción voltunk. Hihetetlen. Ő persze velünk fizettette ki azt a 70 fontot. Gyorsan fogy itt a pénz.

Hálás voltam, hogy a bőröndömben volt még egy-két rántott hús, amit mama csomagolt vészhelyzet esetére. Hát ez most határozottan vészhelyzet volt. Végre nagy nehezen elaludtunk, és titkon reméltük, hogy holnap egy új nap jön, amikor is minden szép és jó lesz.

Akkoriban még komoly nehézséget okozott egyáltalán azt kitalálni, hogy hol béreljünk szállást, melyik városrészben, kinél keressünk szobát. Szerencsére egy volt évfolyamtársam, akinek az unokatesója szintén házakkal foglalkozik, pontosabban szobakiadással, ő segített nekünk. Ideiglenesen elhelyezett minket az egyik házában, négyen laktunk egy picike dupla szobában, ahol ketten egy ágyon aludtunk, a másik két ember pedig a földön. Később pedig sikerült elköltöznöm abba a házba, ahol egy szobát osztottam meg egy másik lánnyal, és ahol már végre emberi körülmények között éltünk, annak ellenére, hogy a házon kilencen osztoztunk.

London óriási, és ha az ember nem ismeri a városrészeket, akkor bizony belefuthat egy-egy szörnyűséges környékbe. Egy átlag bevándorló általában a 3-as zónában lakik, egy közepesen jó részen. Az európai bevándorlók által leginkább lakott környék, ami még megfizethető, például északon a Turnpike Lane-től egészen Arnos Grove-ig, illetve Hendon és vonzáskörzete, valamint Golders Green, a zsidónegyed. Sokan költöznek még Walthamstow-ba vagy Tottenham Hale-be a jó közlekedés miatt, de ez valójában nem szép és nem is biztonságos környék. Kelet-Londont is egyre többen választják otthonuknak. Azt egyelőre nem értem, hogy miért, mert ha nekem fizetnének, akkor sem költöznék például East Ham és környékére, bármilyen közel is van a munkahely, és bármennyire is fantasztikus a vonatközlekedés a belvárosba (Liverpool Street állomás). Ennek ellenére viszont úgy tűnik, hogy ez a rész a „felemelkedő” környékek közé tartozik, és bizony egyre több európai vegyül az eddig többnyire muszlim lakosok közé. Wembley és Harrow környéke is felkapott Nyugat-Londonban.

Hasznos információ lehet az is, hogy bejutni a városba a 3-as zónából metróval körülbelül harminc-negyvenöt percet vesz igénybe (busszal mindez órákba is telhet). Ebben persze még nincs benne a járművön való várakozás, a szállástól az állomásig, illetve az állomástól a munkahelyig való séta stb.; ez az időtartam konkrétan csak a metrón vagy buszon ücsörgős vagy ácsorgós idő, tehát praktikus, hogy az ember a munkahelyéhez relatíve közel költözik (vagy legalábbis ne délen keressen szállást, ha északon dolgozik).

Kifejezetten jó környéknek számít például Wimbledon és Richmond környéke délen, valamint Southgate északon és Woodford keleten (ezek már inkább a 4-es zónába tartoznak, mint a 3-as zónához). Igazán elit („posh”) és szinte megfizethetetlen környék (kivéve, ha menő vállalkozó az ember, aki Aston Martinnal jár) Knightsbride, Sloan Square és Hampstead. Érdemes néha egy-egy sétát tenni arrafelé, ha a legmenőbb autókra és legelegánsabb emberekre vagyunk kíváncsiak.

Első körben fontos megemlíteni, hogy Londonban az ember szobát bérel, legalábbis az elején, nem pedig egész lakást, teljes házat. Tisztelet a kivételnek persze. Én most itt átlagemberekről, átlagfizetéssel beszélek. Tehát – közös fürdőszoba és konyha van, lakótársak vannak (ha szerencsés vagy, akkor azok jó fejek), és van közös konyhai iszogatás, zenehallgatás, bulizás. Persze amikor az embernek épp nincs kedve bulizni, de a másik három lakótársnak van, akkor a konyhai zene és zsivaj hirtelen zavaró tényező lesz. Ugyanez igaz a fürdőben, WC-ben való időnkénti sorban állásra is. Sosem lehet tudni, mikor szottyan kedve az egyik lakótársnak egy gyors zuhany helyett órákat pancsolni a kádban, amikor az ember épp délutáni műszakra rohanna.

Az is előfordul, hogy lemegyünk a konyhába egy gyors szendvicsre, de nincs tiszta tányér, és még a maradék kenyeret is megette valaki a tudtunk nélkül.

Nyilván vannak jó lakótársak, akik betartják az együttélés íratlan szabályait, tehát rendes emberhez méltóan elmosogatnak maguk után, letörlik az asztalt; kitakarítják a közös helyiségeket, amikor rajtuk a sor, kiviszik a szemetet, ha tele a kuka, vesznek WC-papírt, tisztítószereket, ha elfogy, és még sorolhatnám.

Londonban így élünk. Tömegesen. Ezt meg kell szokni. Sokan a magyarok közül vidékről jönnek, és el sem tudják képzelni, milyen érzés, ha egy vadidegen (netalán más nemzetiségű) ember van a házukban, és használja a WC-jüket, vagy éppenséggel a szomszéd szobában horkol, és nem lehet tőle aludni éjszakákon át. Nos, itt legalább négy-öt ilyen vadidegen van egyszerre, és bizony mindenkinek van furcsa szokása – kivétel nélkül. Itt jön még a képbe az is, hogy egy-egy szobabérlésnél nem lehet előre tudni, milyen nemzetiségű emberekkel kell majd együtt lakni – kivéve persze, ha magyarokon keresztül bérel valaki szobát, ilyenkor jó eséllyel mindenki magyarul beszél – nem mintha ez segítene az angolt gyakorolni.

Kiütköznek továbbá a legkülönfélébb kulturális és vallási problémák, például az indiaiak curryt esznek éjjel-nappal, és az egész lakás curryszagú lesz. Ők így szeretik. A magyarok meg inkább előre megfőznek egyheti adag pörköltet, ami után órákig lehet sikálni a gáztűzhelyt, hogy levakarjuk róla a paprikás-zsíros szaftot.

Más zenét hallgatunk, és ami a legfontosabb, más nyelven beszélünk. A közös nevező pedig az angol nyelv – már ha beszéli az ember. Ha pedig nem, akkor marad a kézzel-lábbal mutogatás, mire végre sikeresen megértetjük magunkat az egyik éppen fürdeni vágyó lakótársunkkal, hogy nekünk bizony húsz perc múlva rohannunk kell, hogy elérjük a buszt a munkába, és ugyan engedjen már előre a fürdőszobában.