Móra Ferenc

CSALAVÁRI CSALAVÉR ÚJABB KALANDJAI

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-880-4

MOBI ISBN 978-963-387-881-1

TARTALOM

Ki volt a csizmában?

Az udvari futár

A követek

Vak vezet világtalant

A bárányok királya

A harangvirágok éppen delet harangoztak az erdőben, mikor Csalavér anyó az asztalra tette a pecsenyéstálat és szíves szeretettel ebédhez tessékelte a familiát.

– Tessék, egyék, nem lesz egyéb!

Csalavér apó éppen a vadludak érkezését kereste a menetrendben, de a tál koppanására egyszerre fölugrott a lócáról. Különösen mikor a verébpecsenye szaga megcsiklandozta az orrát.

– Jobb ma egy veréb, mint holnap egy vadlúd, – mondta bölcs megfontolással és belekapott a tálba.

Csalarózsika meg éppen kézimunkázott, tudniillik legyet fogdosott a szorgalmas kis kezeivel, de mivel nagyon szófogadó kis teremtés volt, ő se kérette magát, hanem szintén belekapott a tálba.

Meg is karmolták egymást az apókájával, vissza is rántották a kezüket mind a ketten.

Hiszen ebben a tálban nincsen semmi se! – fintorgatta az orrát Csalarózsika.

– Nincsen, – meresztgette a szemét Csalavér anyó. – Pedig olyan kövér sült veréb volt benne az elébb, hogy beillett volna csirkének. Bizonyosan elrepült, míg beértem vele a konyhából.

– Repülni csak a sült galambok szoktak, – mondta nyugodtan Csalavér apó s megcibálta egy kicsit anyónak a főkötőjét. – Gondolkozz csak egy kicsit, hogy hova tetted a sült verebet!

Csalavér apó tudta már tapasztalásból, hogy anyókának néha rossz az emlékező tehetsége s olyankor mindig használ neki, ha megrángatják a fülét.

Most is használt, mert anyó egyszerre a kötője zsebéhez kapott és kirántotta belőle a sült verebet.

– Lám, lám, – hebegte egy kicsit megzavarodva, – tévedésből az almárium kulcs helyett ezt tettem a zsebembe.

– Se baj, csakhogy a szádba nem tetted, öregem, – békült meg Csalavér s nyújtotta a kezét a verébért.

Anyón azonban egyszerre erőt vett az anyai szeretet. Mindjárt eszébe jutott neki Cselefendi, mihelyt a verebet elő kellett adni s úgy elfakadt sírva, hogy magához kellett szorítani a verebet bánatában.

– Hát már meg kit siratsz? – hajolt hozzá gyengéden Csalavér.

– Cselefendit siratoho-hom, – högyögte Csalavér anyó.

– Úgyan mit siratsz a gézengúzon?

– Azt, hogy ő malacpecsenyében duskálódik, nekünk meg hármunknak van egy verebünk, – jajveszékelte a szerető anya.

– Micsoda? – ugrott fel Csalavér. – Malacot eszik? De azt már nem engedem, hogy egymaga rontsa el a gyomrát az a lurkó? Ott már én is ott akarok lenni!

Azzal felrántotta a bocskorát és loholt ki a házból, Anyó is szaladt volna utána, de a verebet se akarta ott hagyni. Körülnézett, hogy hova tehetné, ahol a Csalarózsika körme közé nem kerülne. Volt a szobában egy százfiókos almárium, odaállitotta elejbe a rókakisasszonyt.

– Nyúlj föl csak ennek a tetejére, gyenge libamájam!

Gyenge libamájam nagyot ágaskodott, de bizony közel se járt az almárium tetejéhez.

– Nézzem csak, hátha székre állsz, föléred-e?

Nem érte biz azt, akárhogy gebeszkedett. Arra aztán megnyugodott a gondos háziasszony és föltette a verébpecsenyét a szekrény tetejére.

– No, innen lentről szagolgathatod, – veregette meg a rókakislány pofikáját, aztán szaladt ő is Cselefendit keresni.

De hiszen nem esett Csalarózsika a fejelágyára. Anyóka még a kapuig se ért, mikor ő már útban volt a veréb felé.

– Ha nincs létra, csinálok én magamnak, – mosolygott pajkosan, azzal egymásután kihuzgálta a szekrényfiókokat, egyikből belépett a másikba s nem telt bele egy rigórikkantásnyi idő, már akkor fönt volt a szekrény tetején és elropogtatta a verebecskét. Akkor aztán ő is a tenyerébe szedte a lábát és nyargalt a többiek után a kis bátyját megkeresni.

Szerteszéjjel elszórt szarkatollak mutatták a derék familiának a rókafiú útját. Nagynehezen őt magát is megtalálták bent az erdők sűrűjében, de alig ismertek rá, úgy neki volt szilajodva. Két öreg tölgyfa közt ugrált ész nélkül s hol az egyikbe, hol a másikba ütötte bele a fejét. De nem mókából ám, hanem borzasztó komolyan. Föl is volt már dagadva úgy, hogy a füle is alig látszott.

– Hát te mit csinálsz, te tökfilkó? – csapta össze a kezét Csalavér.

– Töröm a fejemet, – nyögte Cselefendi, s megint úgy odakoppantotta, a buksiját, a fához, hogy csakúgy rengett bele.

– Jaj, ez nagyon jó lehet! – tapsikolt Csalarózsika. Azt hitte a bolondos, hogy ez valami mulatságos új játék, azért ő is kosfejet ütött a fával. Meg is tapogatta mindjárt a feje búbját és azt mondta, hogy ez egy cseppet se jó.

– Nem, ez nem jó, – nyögte Cselefendi is és csúful össze-vissza vert fejecskéjét az anyó ölébe nyugtatta egy kicsit, mert érezte a kötőn a sült veréb szagát. Anyó pedig gyengéden orron csókolta a fiút, de hogy nem érzett rajta malacszagot, egyszerre elhidegedett tőle.

– Mi van a malaccal? – nézett rá szigorúan.

– Jaj, ha én azt tudnám! – óbégatott Cselefendi. – Éppen azon törtem a fejemet, hogy hogy szaladhatott ki a számból!

– No, azért inkább én töröm a fejedet! – futotta el Csalavért a pulykaméreg. – Mi lesz belőled, te erdő szégyene, ha még a szádból is kiszalajtod a malacot? Már látom, hogy hiába tanúltad ki a rókaiskolát!

– Hiszen az volt a baj, hogy most is tanulni akartam, – visított Cselefendi, ahogy az apó ökle kopogott a fején. – Éppen itt a fa tövében kaptam el a malackának a farkát s még a fogammal is belekapaszkodtam, hogy szorosabban tartsam.

Erre a malacka azt mondta, hogy »ui, ui.« Miért csúfolódol te én velem, malacka, – kérdeztem erre tőle. – Azért, azt mondja, hogy róka fiú létedre még most se tudod, hogy fogják a malacot. Erre én megszégyeltem magamat és megkérdeztem tőle, hogy megtanítana-e rá. Meg ő, azt mondja, nagyon szivesen. Tudja azt erdő, mező, hogy nem farkánál, hanem orránál fogva kell fogni a malacot. No ezt is köszönöm, mondom én erre, majd megmutatom én mindjárt, hogy mit tudok én. Azzal eleresztem a malackának a farkát, hogy majd az orrába ragadok bele, – hát egyszerre csak nagyot dördül az ég, de akkorát ám, hogy be kellett húnyni a szemem s mire kinyitottam, híre-hamva se volt a malacnak.

– Álmodtad te ezt, Cselefendi, – vigyorodott el Csalarózsika. – Én is hallottam volna azt a nagy égzengést, ha igaz lett volna. De egész nap olyan tiszta volt az ég, mint egy tisztára nyalt tepsi.

– A malacot is álmodtad, – mondta szomorúan Csalavér anyó. – Kár, hogy csak a farkával álmodtál. Jóravaló róka mindig a combjával álmodik a malacnak.

Csalavér apó nem szólt semmit, hanem pápaszemet tett az orrára és lehajolt a fűbe.

– Malac szagát orrontom, papucsa nyomát látom, derűlt fel az ábrázata, – gyerünk csak utána.

Egy-két lépés után azonban elvesztek a malacpapucsok nyomai. Mintha csak a föld nyelte volna el a malackát.

– Itt kell lennie valahol, – szimatolt föl Csalavér anyó a fákra.

Öreg csontjaival föl is kapaszkodott egy bükkfára, de mindjárt lecsúszott a síma derekáról és akkorát nyekkent, hogy Cselefendi a földön hempergett nevettében. A huppanásra Csalarózsika is előugrott a bokrok mögűl, hol papmacska-hernyókat olvasott és amilyen érzékeny szívű kislány volt, mindjárt ríva fakadt, a hogy anyót meglátta a derekát tapogatva.

Anyónak nagyon jól esett a részvét és meghatódva ölelte magához az édes kis teremtést.

– Ne búsúlj, drága bárányzuzám, rókának nem törik csontja.

– Nem is azért sírok én, – kesergett Csalarózsika.

– Hát miért sírsz, édes kis nyúl-bordám?

– Azért, hogy itt nem voltam, mikor leestél és nem nevethetek rajtad olyan jó ízűt, mint Cselefendi.

– Ó, gyenge, kis fácánmadaram, inkább még egyszer leesek, csakhogy megmosolyogtassalak, – készségeskedett anyóka s már kapaszkodott is megint fölfelé.

Arról persze nem szólt a kedves gyermekeinek, hogy egy kis mókust látott a fán, azt akarta örökbe fogadni, mert nagyon megesett rajta a jó szíve. Mezítláb, egy ingben didergett szegényke, bizonyosan kiszökött a fészekből és a mogyorós boltot akarta megkeresni, de eltévedt.

– No, majd útbaigazítalak én, – pislogott fölfelé Csalavér anyó, de megint csak lezuhant a fáról. Még pedig azért, mert Csalavér apó rántotta le szoknyájánál fogva.

– Gyertek, gyertek, – mondta lelkendezve, – papucsot kerestem, csizmát találtam.

Csakugyan ormótlan nagy csizmának a nyoma feketéllett a tisztáson. Mélyen bele volt nyomódva a fűbe, látszott rajta, hogy nagy láb lehetett abban a nagy csizmában. Csalarózsika körül akarta szaglászni, de Csalavér nyakon cserdítette.

– Nagyon nem szeretem szagú, – mondta borzongva, – gyerünk innen, nem szép vidék ez.

Cselefendi éppen azt akarta mondani, hogy bizonyosan a nagy csizma nyelte el a kis papucsot, de abban a percben megint megdördűlt az ég s a hányan voltak, annyifelé szaladtak szét ijedtükben a rókák.

Szaladtak ám, mert olyan mennydörgést még nem hallottak, mióta négy a lábuk. Olyan volt az, hogy aki hallotta, beledermedt a szíve. Még a fajdmadár is azt dürrögte ijedtében, hogy hej, de szeretné most megtalálni azt a tojáshéjat, amelyikből kibújt, – pedig arról erdő-mező tudja, hogy süket.

– Minek volna neked az a tojás, fajdmadár? – csipogta ki félénken az ökörszemke egy gyűszűvirágból.

– Szeretnék bele visszabújni, – borzolta föl a tollait a süket fajd.

A tudós bagoly pedig, a fűzfahegyi remete, elő akarta venni a nyúlbőrbe kötött mindentudó könyvet, hogy kitanúlja belőle ezt a rettenetes ordítást, de ahogy kinyújtotta érte az ujjait, fölugrott a könyv az íróasztalról és tán az erdőből is kiszaladt ijedtében, nem hiába, hogy nyúlbőrbe volt kötve.

Ebből is láthatjátok, hogy milyen rettenetes az az ordítás.

Ki volt a csizmában?

Kigyúltak a mécsvirágok a Csalavári kastély udvarán, mire a nemes, nemzetes és vitézlő familia árkon-bokron át hazasompolygott.

– Nyílván én vagyok az első, – gondolta Csalarózsika, ahogy besurrant a kerítés alatt. – No, erre a nagy ijedtségre jó volna valamit harapni. Ejnye, de örülnék neki, ha a sötétben a csirkeketrecbe tévednék a ház helyett.

Addig-addig próbálgatta az eltévedést, hogy sikerült is neki belebotlani a csirkeketrecbe. Mert Csalavérék ha nem foglalkoznak is baromfitenyésztéssel, ketrecük van nekik. Oda szokta Csalavér anyó rekeszteni az apró jószágot, amit egyszerre nem birtak megenni.

Most mindössze egy csirke jajveszékelt a ketrecben, ami nagyon fölharagította a róka kisasszonyt.

– Micsoda lárma ez éjszakának idején! – nyúlt be a kerítésen. – Lehetetlen tőled aludni. No, majd mindjárt rendre tanítalak én téged!

Csirkenyak helyett azonban rókafül akadt a kezébe. Még pedig a Cselefendié. A róka úrfi még előbb hazaért, mint Csalarózsika s neki az volt az első gondolata, hogy ijedtség ellen legjobb a csirkezúza. Éppen akkor akart beleharapni, mikor a testvérkéje megrántotta a fülét. Ki is mordúlt rá haragosan:

– Rontom, bontom, húsom, csontom, eredj innen, hogyha mondom!

El is ugrott onnan Csalarózsika s mindjárt összeütődött a sötétben Csalavér anyóval, aki a hátúlsó bejáraton suttyant be.

– Jaj, anyó, – ujságolta neki a rókalány, – Cselefendinek csirkéje van.

Anyó alig szuszogott a fáradtságtól, azért bosszúsan taszította el magától a kis kotnyelest.

– Eredj te ostoba! Csirkéje csak a kotlós tyúknak szokott lenni!

Csalarózsika durcásan vonogatta a vállát, hogy nem sikerűlt az árulkodás és visszaosont a ketrechez.

– Többet ésszel, mint erővel, – gondolta magában és a kökénybokor közé bújva elkezdett kotkodácsolni, mint a kotlós tyúk szokott.

Tudta a kópé, hogy mit csinál, mert Cselefendi egyszerre kiugrott a ketrecből és letette a csirkét.

– Ez már el nem szalad, – gondolta magában s beugrott tyúkot fogni a bokrok közé.

Biz ott nem talált tyúkot, hanem mire visszakotródott, akkorra a csirke elszaladt, pedig már se lába, se feje nem volt szegénynek.

– No ilyent még nem értem, – dobbant meg ijedten a szíve a kis rókának. – Nyílván ezt is a nagy csizma kapta be.

Aztán a fal mellett tapogatódzva botorkált be a házba, összerezzenve minden falevél-rezdülésre. Éppen fogta már a kilincset, mikor valaki hátulról megkapta a gallérját.

– Jaj, a nagy csizma, megesz a nagy csizma! ordította el magát, ahogy bebukott az ajtón.

Pedig csak az öreg Csalavér kullogott utána, aki maga is igen meg lehetett ijedve, mert még most is égnek állt minden szőre-szála. De ahogy az ajtót bezárta, egyszerre katonásan kiegyenesedett és kevélyen emelte föl a fejét.

– No, – azt mondja – ennek is megmutattam, mi a róka-becsület.

– Kinek, apó? – bújt össze körülötte a familia.

– Hát annak a mennydörgős malaclopónak, – meresztgette Csalavér a nyakát. – Fogadom, hogy nem kerül egyhamar az utamba, úgy kifárasztottam. Hol ő kergetett, hol én futottam s az a szerencséje, hogy elszaladtam. Fülinél fogva hoztam volna ide, ha el nem futok előle.

– Jaj, de kár, apó, hogy el nem hoztad, – bátorodott meg Csalavérné asszony is. – Mindjárt kocsonyát főztem volna belőle.

– Én nem is ijedtem meg az ordításától, – lefetyelt Csalarózsika. – Csak azért szaladtam el, mert szaladhatnékom volt.

De erre már Cselefendinek is kinyílt a szeme és elkezdett hadonászni nagybátran a két végivel:

– Ha gyenge lábam a harmattól nem félteném, tüstént megkeresném a mennydörgőt és lehúznám a lábáról a csizmát.

– Csitt csak! – bújt be az asztal alá a rókamama, – olyan, mintha a kaput döngetné valaki.

Csakugyan olyan volt, mintha valami óriási macska kaparászna odakint, aztán megint az a rettenetes mennydörgés hallatszott, ami délben megriasztotta az erdőt, de úgy ám, hogy rezgett bele Csalavér sziklavára.

De hiszen nem is mert a négy róka megmoccanni hajnalig, akkor is csak azért, mert szerteszéjjel az erdőben verték a dobot a harkályok.

– Megtudakolom tőlük, mit dobolnak, – bújt ki a kuckóból Csalavér, de a kapuból visszafordult, ahogy meglátta a nagy csizmák nyomát. Gondolta magában, ennek már a fele se bolondság, azért csak az ablakon keresztül tudakolta meg a harkályoktól, micsoda nap van ma, hogy ilyen éktelen nagy dobolást visznek véghez.

– Ma lépett trónra király őfelsége.

– Micsoda király őfelsége? – tátotta el a száját Csalavér.

– Oroszlán király őfelsége, – rikácsolták a piros sapkájú harkályok.

– Szeretnék én annak a királynak a szemébe nézni, – mosolyodott el Csalavér.

– Annak nem lehet a szemébe nézni, mert olyan az, mint a villám.

– Szeretném a szavát hallgatni.

– Annak nem lehet a szavát hallgatni, mert olyan az, mint a mennydörgés.

Csalavér azt mondta, hogy tisztelteti király őfelségét és becsukta az ablakot. Most már éppen eleget tudott és kiadta a parancsot a ház népének, hogy senki Csalavárból ki ne mozduljon egy-két napig, a kapuk pedig éjjel-nappal zárva legyenek, nehogy mindenféle népség betegye a lábát, – mondta kevélyen – mert én nagyon kényes vagyok a jó hírnevemre.

Elszontyolodott egy kicsit a familia, különösen a kis rókák ógtak-mógtak, hogy mi lesz most már az ő kosztjuk, ha ki sem mozdulhatnak a házból.

– Nyakleves! – mordúlt rájuk Csalavér, de aztán mindjárt elvigyorodott és megnyugtatta a családot, hogy nem kell félni, mert ő bizonyos benne, hogy hamarosan a helyükbe jön a pecsenye, csak győzzék megenni.

– Nincs amit mi meg ne győznénk a szorgalmunkkal, – csattogtatta a fogát a két csemete.

Egyelőre azonban nem volt a foguknak semmi tennivalója. Nagyon el voltak foglalva az erdei népek a királykoronázással, még a szúnyog-bandák is mind ott muzsikáltak az udvari bálon. Egy-egy madár ha elvágódott néha Csalavár felett, attól hallottak hírt. Legtöbbet tudó a szajkó, aki a fiatal korát bent töltötte a városban, az emberek közt s ott vált olyan fecsegővé. Ő mesélte, hogy az oroszlán egy cirkuszból szökött meg egy öreg majommal együtt, az most a hopmestere. Azt is elmesélte a szajkó, hogy az oroszlán nagyon igazságos és békességszerető király. Az volt az első parancsolata az erdő népeihez, hogy ne bántsák egymást, egyenek mindnyájan fűvet és falevelet, húst csak a királynak szabad enni. Még pedig reggel nyulat, délben őzet, este malacot. Ha tévedésből reggel enne malacot a király, akkor még maga magát is megbünteti, olyan igazságos.

– Ugyan mivel bünteti meg magát? – kérdezte Csalavér kiváncsian.

– Azzal, hogy akkor vacsorára gyenge bárányt eszik.

– Bárány képében magam is szeretem az igazságot, – hagyta helyben Csalavér.

A szarka is sokat tudott csörögni az állatok királyának igazságosságáról.

– Gyerrre, gyerrre, gyerrre, – kiáltott le Csalavérnek.

– Jó nekem itt is, – ásított nagyot Csalavér a tornácon. – Aztán hová mennék, te bolond szarka?

– Erre, erre, erre, – billegette a szarka a farkát az erdő közepe felé.

– Inkább te gyere erre, – mutogatott Csalavér a konyha felé. – Szivesen látnánk egész familiámmal együtt.

A szarka azonban még se volt annyira bolond, hogy berepült volna a Csalavérek szájába. Inkább följebb szökkent egy ággal és onnan mesélte el, hogy milyen igazságosan bünteti a király a rosszakat és jutalmazza a jókat. A rosszakat mindig a nyúlak, mókusok, őzek közül válogatja, a jutalmakat pedig a menyéteknek, medvéknek, farkasoknak osztogatja.

A holló meg azt ujságolta, hogy strázsamester lett a vadmacskából, főtrombitás a mackóból, udvari orvos a daruból, udvari szabó a rákból, íródiák a gólyából, pecsétőr a borzból.

– Hát farkas komának nem jutott semmi méltóság? – mosolygott Csalavér.

– Dehogy nem, – károgta a holló, akiből udvari krónikás lett – király őfelségének ő az udvari főészhordozója.

De már erre szíviből elnevette magát Csalavér, akinek eszébe jutott, hogy valamikor ő is viselte már ezt a méltóságot éppen a farkas koma udvarában.

– Attól tartok, hogy király őfelsége igen hamar el fogja veszteni az eszét, ha farkas kománál tartja.

Csalavér anyó azonban nagyon elszomorodva hallgatta azokat az ujságokat, amiken Csalavér olyan jót mulatott.

– Mindenkinek van valami címe, csak neked nincs, – sóhajtozta nehéz szívvel.

– Van nekem, – vigyorgott a markába Csalavér.

– Micsoda?

– Én vagyok az üldözött ártatlanság.