Mikszáth Kálmán

Az igazi humoristak

EZEN KÖNYVEMET AJÁNLOM

AZ ÉN

SZELID CSENDES FALUMNAK.

A SZERZŐ.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-840-8

MOBI ISBN 978-963-387-841-5

TARTALOM

ELŐSZÓ

HUMOR AZ UTCÁN

HUMOR AZ AKTÁKBAN

A MAGYAR NÉP BOGARAI

NÉPIES ÉSZJÁRÁS A TUDOMÁNYBAN

A SIRIRATOK HUMORA

A MEGCSUFOLT FALVAK

EPILOG

A MI FALUNK

I. A Rékiék Borcsája
II. Ő kigyelme a pernye-biró
III. Mikor utolsó földesurunk a deszkán feküdt
IV. Hogy vette be falunk hőse Suska Mihály Branyickót
V. Falunk véneinek édes visszaemlékezése azokra a régi boldog időkre, a mikor még rosszabb világ volt
A falu leghóbortosabb embere
Ft. Kubcsik plébános úr
A többiek

JEGYZETEK

ELŐSZÓ

Nem azért ajánlom pedig könyvemet az én csendes szülőfalumnak, hogy ott valaki megvegye s még tetejébe el is olvassa. Ha a nótárius úr sorba venné ujjain azokat, akik a betűhöz értenek, bízvást zsebre tehetné az egyik kezét.

Nem vesznek ott meg egyéb könyvet, csak kalendáriumot, azt is százesztendőst, mely azonfölül, hogy az unokák unokáinak is mutatni fogja az időjárást, egyszersmind összeköttetésben tartsa őket az égi hatalmasságokkal is, mivel a százéves naptárnak imádságos könyv az egyik fele.

Hanem azért ajánlom nekik ezt a könyvet, mert tőlük tanultam, ami benne van.

Ha van benne valami érdemes az az övék.

* * *

S van benne.

Mert sok könyv mutatja már ezt a nemzetet karddal kezében. Jó katonának mondja mindenik.

Sok könyv figyelte már meg fájdalmait, bajait, mutatja sírva, festi tűrve; látjuk dacolva, ráncba vont szemölddel. Férfias mindig.

Lássuk most egyszer pongyolán mosolyával. Naiv akár egy gyermek.

S ez a mosoly a tükör, melyből igazi szépségben tündöklik vonzó arca.

* * *

Jó kedve morzsáit szedegettem össze, – kevés fáradtsággal.

Jártam a rónát, a hegyeket s mikor a busongó nóta, mely az ország egyik szélétől a másik széleig szolgálja a szíveket, elhal az ajkakon... szelíd humorban csöppen el a fájdalomból, az ami még megmaradt.

Csintalan szavakban dugja ki körmeit a dévajság.

Játszi naivsággal szólja el magát az együgyűség.

S még az is szeretetreméltó.

* * *

Mivelhogy azonban még sem voltam mindenütt s könnyen megeshetik, hogy amit némely nemes helységről elmondtam, az annak zokon eshetnék vagy hogy nem is hitelesen van róla leszabva, az akkor, – egyszer mindenkorra kijelentem – a szomszéd faluban történt.

HUMOR AZ UTCÁN

God made the country, and man made the town.

Cooper.

Régi példabeszéd, hogy a magyar embert az isten jó kedvében teremté és talán igaz is. E népben mindig volt humor. Az isten alkotásánál jó kedvének felét neki kölcsönözte s abból aztán jut mindenüvé, a megye- és országgyűlési termekbe, a temetőkbe sőt még az utcára is.

A fölvett címhez ragaszkodva csak keveset szólhatunk az egyszerű falukról, hol minden duzzad az üde költészettől, hol az utcákat keresztül-kasul egyforma cégtábla- s fölirat-nélküli alacsony házak szegélyezik. A humor ha ide téved, beletemetkezik a költészetbe, lemond önmagáról.

Fölirat csak a templomon látható és a korcsmán néhol, mert közönségesen elég ilyen szegény helyre cégérül a póznára kitűzött boróka-csutak is. Kényesebb falukban „Becsali“, „Gondűző“, „Betekints“, a furfangos neve a csárdáknak, s ha külön föl íratjuk van, az sem valami különös dolog; már a gyerekek is ösmerik; régi, kopott biztatása a korcsmárosoknak, hogy: „ma pénzért, holnap ingyen.“

Ezenkívül nyomatott betűt már csak a bíró házán látunk a fekete táblán, melyet nem azért csináltatott maga a tekintetes vármegye, hogy nevetségül szolgáljon; meg a falu végén a nemzeti színűvé elmozdított oszlopon, hol azonban nem találtatik egyéb, mint a nemes község becsületes neve a hozzátartozó vármegye nevével egyetemben.

A faluk architektúrája mind különböző, de jelentéktelen módosításokkal. Néhol a tűzfal-homlokzatokat szeretik, mélyedéssel valamely ájtatos kép számára, (legalkalmasabb ember erre szent Flórián); másutt ezek helyére cifrázott deszkázat jő, míg ismét másutt leér a zsúpfedél karimája egész a ház szeméig, a két ablakig, mely közt legfeljebb a tulajdonos nevének színes kezdőbetűi ékeskednek. Csak elvétve pompázik koszorúban, módosabb kőépületeken olyan büszke mondás, mint Tarjánban:

„Ezt a házat építette Fazekas András

Itt helyben

A saját erdejéből hozott fából.“

A magyarokénál sokkal szebb és jellemzőbb a székely házak fölirata: „Öröm és békesség a bejövőknek, áldás a kimenőknek!“

mely aztán nagyobb világosság okáért következő vendégszerető verssel egészíttetik ki a tulipántos, szeles fejű szegekkel kivert kapun: „Ha nincs itthon a gazda, itthon van a népe,

Legyék itthon az is mind, ki e kapun lép be.“

Mióta már a székely portáján is finánc és adóvégrehajtó jár ki s be, azóta nincs értelme e soroknak s kezdenek az új kapukról lemaradozni.

E helyen kívánom megjegyezni, hogy nemcsak az építészeti ízlés változó falvainkban, hanem, úgyszólván a gondolkozás is. Más mesék, más közmondások, különböző észjárás jellemzik az egyes helységek népét. Ezer meg ezer apró vonásban mennyi a humor! Szinte sajnálom, hogy e tárgynál, mint a kerethez nem tartozónál át kell suhannom. Csak futólag emlékezem meg az ebeckiekről, hol közös lévén a harangláb és harang, ráíratták az oszlopra, hogy a harangszó fele a lutheránusokat illeti. A pinci embernek, a legszegényebbnek is gyönyörű lovának kell lennie, az istálóját építi előlre cserépfedél alá, faragott kövekből, míg a formátlan lakóház szerényen lapul hátra roskadozó fabordáival szegényes nádkalapja alá: azért is mondják a pinci emberre, hogy nagyot hibázott amiért „nem lett ló.“ A jámbor zsélyi lakos I. Napóleon észjárása után indul s abban találja ambitióját, ha minél több gyermeke van; a világért sem mulasztaná el akár szóbeszédben, akár írásban oda biggyeszteni a neve után, ha teheti: „Én Csúz Ferenc, hat neveletlen gyermek atyja.“ Már az óvári palócban nincs ily tökéletlen hiúság, mint igazi bocskoros nemeshez illik, az egész világot fumigálja, házat is csak azért épít, hogy télben legyen hova tenni a melegítő kemencét, mert a hideg a nemes embert is fogja, s ha fölirattal látja el, akkor is mit neki a keresztény időszámitás, elég ha oda jegyezi az utódoknak:

Építé Kéry Pál de eadem,

A restoráció utáni tavaszon.

Nagyon sajnálom, hogy nem még harmadéve télen írtam e cikkemet, mert akkor módomban lett volna a kis-újfalusiak híres föliratát gyűjteményemhez csatolni. Azóta fájdalom, elolvadt, amiből világosan bebizonyítható, hogy a nemes elöljáróság nem járt el teljes bölcsességgel, midőn az említett, emberemlékezet, óta elő nem fordult kemény tél (négy ember fagyott meg Kis-Újfaluban) megörökitését akként eszközlé, hogy az e célra begyült összegen kihozatván a városi vésnököt, miután kőtáblára már nem futotta, egyhangú megállapodás folytán, a falu közepén lévő nagy jégtáblára vésette ki a nevezetes eseményt ékes versekben örök emlékezet okáért.

De ha ez elenyészett is, maradt még nevezetes fölirat Kisújfaluban H. híres malmán, melyhez a folyamot fölfelé vezette. Rengeteg pénzébe került s még ki is gúnyolták. Erre szól hát büszke válaszul:

„Ezt a malmot csinálta

Ezékiel de Harcsa.

Ahogy csinálta, úgy megcsinálta.“

Elég eredeti, de nem olyan elmés, mint az inámi kocsma homlokzatán ezen eszmetársitásból eredt felirat: Ennek a falunak „Innám“ a neve.

Ugyancsak az inámiaknak van a falu végén egy pléh Krisztusuk a keresztfára szegezve, kinek az illető piktor, kopjával átvert vérző szívét a jobboldalára festette. Akadtak olyan műértők Inámon, kik idők jártával rájöttek e hiányosságra s hogy a hibás művet kiigazítsák, vasvillával átszúrták a pléh-kép baloldalát is. Most már tökéletes.

A szent képek, kápolnák nagy divatban vannak különösen katolikus helyeken, úgy hogy alig van falu anélkül. De e sok közül egy sem járta úgy meg, mint Bolyk, hol a határ végpontján közköltségen épített díszes kápolna egy később elvesztett határ igazítási per miatt a szomszédos karancsi határba került. Biz ezen nem lehetett segíteni máskép, csak az alábbi fölirattal:

„Adatik tudtára mindeneknek akiket illet, hogy ezen érdemes Szent Vendel ámbátor a Karancsiakénak látszik lenni, nem az övék, hanem a mi határunkat őrzi innen.“

Most már ezek után átjöhetünk a csendes, együgyű, boldog falukból, a lármás, fényes, fővárosi utcákba, hol a humorba, melynek kinyomatát keressük itt is, elméncség, élelmes fortélyosság, humbug és reclam vegyül. Itt selyemben jár a poézis, a humor pedig tricotban, csörgő sipkában, vagy – meztelenül.

Az ilyenekhez kevés közünk van. Cikkünknek bár „Humor az utcán“ a címe, még sem lehet föladata mindazt fölölelnie, amit a humor iránt érzékkel bíró kedély az utcán föltalálhat. A lóbálódzó cintányéroktól kezdve a borbély-műhelyeken, le egészen a hatványozott életnagyságban ábrázolt kifliig a pékboltok ajtóin, mindenben akad egy-egy szikra azokból a gyarlóságokból, melyeket a sors az emberek közt szétosztott s éppen mert senki sem mentt tőlük, szeretetreméltóan tünvén föl, kárhoztatás helyett mosolyt fakasztanak.

Köteteket lehetne írni arról, ami anyagot az utca szolgáltat a humornak, de amiért majdnem kizárólag a föliratokra szorítkozunk, maga a tárgy gyakorlati oldala fejti meg, mely nem annak bebizonyítására irányul, mennyi sok minden nevetséges fordul és fordulhat elő az utcán nálunk (az úgy történik mindenhol), de összegyűjtvén nehány jellemző vonást, nem egészen érdektelen bepillantást enged e kevésbé jelentékeny oldalról is – sajátságainkhoz.

Mint föntebb megjegyzem, semmi közünk a meztelenségekhez épp úgy nem, mint az együgyű vagy a helyes írassál farkasszemet néző föliratokhoz; még kevésbé lehet föladatunk az olyan jeles föliratokkal foglalkozni, mik monumentális épületeken és műveken lehetnének, mint azt Spanyolországban találhatni, nem csak az épületeken, de még az egyes iparcikkeken is, s bizony nem kár a fáradtságért, mert alkalmasint megteszik a magok szolgálatát. Meg nem állhatom, hogy legalább kettőt ne említsek. Egy dóm fölirata a következő:

Az ég kapujánál cipőt árulnak,

Mert az angyalok mezítláb járnak.

Költői és humorteljes figyelmeztetés arra, hogy e falakon belül kell végződnie a hiúságnak, mely a templom kapujánál ismét útját fogja állni a kijövőnek. Még ennél is szebb a spanyol kardra vésett verssor:

„Ok nélkül ki ne húzz, becsülettel tégy a hüvelybe!“

Nekünk kevés van ilyen, de ha lenne, sem tartoznék tárgyunkhoz, mert nem ered közvetlen a néptől, melynek humorát keressük az utcán. Bizony nem kis föladat az most már a fővárosban, mióta a műízlés, divat, ildom és a terjeszkedő műveltség kiszorította az őszinteséget, az ős eredetiséget, a gondolkozást pedig megesztergályozta simának.

A régi szállodák helyén, melyek az állatvilág erősebb fajait képviselték (Tigris, Két oroszlán, Arany sas, Fehér ló, Vörös ökör, Hattyú, Kecske, Fehér farkas stb.), az apróbb állatok a kereskedő elemhez tartozván (fűszerkereskedés a fekete kutyához, a mókushoz, a vörös macskához, a jeges medvéhez stb.), ma már aristocratikus nevű hotelek uralkodnak, a cégek föliratai is kifogástalanok s unalmasak; mind úgy jelennek meg az utcán, mint egy jól nevelt gentleman a salonban, begombolkozva csinosan, kimérten, szabatosan, vigyázván, nehogy kelleténél többet vagy kevesebbet, vagy valami illetlent mondjanak a közönségnek, melynek figyelmét vannak hivatva fölkölteni.

Különösen igy van ez a világvárosias arcú belvárosban; hol legföljebb egy-egy Teleky-dijra pályázó poéta ajkán villanhat föl kétkedő mosoly, ha szeme a következő tartalmú hirdetésbe botlik a fűszerkereskedés ajtaján:

„Száz arany egy poloskáért!“

Ezt bizony könnyebb találni, mint drámai cselekményt.

Távozva azonban a civilizáció központjától a külvárosok tömkelegébe, ott még mindig föltaláljuk a gyógyszertáron gyermekkori ismerősünket, Aeskulap apót kígyós botjával. Feje fölé a soroksári utcában a következő tréfás annonce-ot tette ki az agyafúrt gyógyszerész: Szép falusi paraszt menyecskék számára kapható legjobb minőségben:

Egy lat „valami“ két garas.

Egy lat „tudják mi“ három garas.

S nincs olyan gyönyörű paraszt menyecske széles e környéken, aki rá nem jönne, hogy ez a „pirosító“ meg „fehérítő“, s nehéz megállnia, hogy be ne tekintsen abba a nyalka boltba, hol ilyen „finuman“ beszélnek.

Ha az igazmondáshoz szokott vidéki ember idevetődve – keresztül izzadja valamely kanikulai napon a király-utcát hol egy ilyen fölirat biztatja: „nincs többé melegség“[1] s ha aztán befordul véletlenül az István-térre s azt látja, hogy ott „Pénz becsületszóra“ kínáltatik, majd egy kanyarulatot csinálván kijut az országútra, hol a hirdetés szerint: „Ócska-ruhákért újak adatnak“, bizony eltelhetik hálával a szíve, a derék iparosok iránt, kik igy gondoskodnak arról, hogy az emberiség hiányt ne szenvedjen semmiben.

A bennszülött már ismeri e hangzatos humbugot s szívesebben olvassa ennél még az együgyűségeket is. Van az is.

Egy nagy zöld táblán beteg ló és ökör ábrázoltatik, a ló alatt ez aláírással: Duska Mihály, az ökör alatt: Duska Pál, legalul: baromorvos testvérek.

Jobb ennél a hírhedt szerecsen-utcai fölirat a vendéglő ajtaján:

„Jutányos ételek és petyegtetett kiszolgálat.“

Hát ez úgy eshetett, hogy e sorok alkotója a német „pünktlich“ szó után indulván, a szótárban úgy találta, hogy az magyarra fordítva annyit tesz „pontos... petyegtetett.“ Nos, neki jobban tetszett a „petyegtetett.“

Különben a korcsmákba a fővárosban is nagy előszeretettel veszi be magát a humor. Rokonfedél alatt van itt a kedélyesség hajlékában.

Az „Utolsó Fillérhez“ címzett bormérés ajtaján a Szondy-utcában:

„Aki hatvan évig borommal él,

Az ilyen vendégem sok esztendőt megél!“

Az alábbi vörös betűs fölirat az „Arany veréb“-nél a legújabb költészet terméke; igazi korrajz: Bejött a liter

Elment a hitel.

Elrettentő például szolgál a bornemisszák számára a „Vörös alsóhoz“ címzett korcsmán Budán a következő versbe foglalt figyelmeztetés: Ó-Budán a ludak nem ittak csak ettek

És mi történt? Egytől-egyig kidöglöttek.

Hasznos orvosi tanács ez is egy pálinkamérésen a stáció-utcában (közel a Jókai házához, melynek mélyedésében évek óta egy katolikus szent morfondírozik, nem átalva, hogy a gazdája kálvinista):

Jó a pálinka reggel,

Igyunk hát egy üveggel.

Az sem utolsó dolog, hogy van a kerepesi-uton egy lebuj-csapszék, hol előre kell fizetni az étel-ital árát, nehogy megszökjék vele a vendég, s hol a kés és villa maradandósága iránt táplált óhajtása a korcsmárosnak akként nyer kifejezést, hogy az asztalhoz láncoltatik, hanem azért ott künn zöld borostyán koszorúban a következő címet viseli e látogatott mulatóhely:

„Az bizodalomhoz.“

No de elég a korcsma-költészetből ennyi, s hogy unalmassá ne váljunk, tán e cikkből is.

Még csak azt a budai lakost kívánom felemlíteni, ki azt íratta föl a kerti házának falán levő napóra fölé: Óra pró nóbis.

Biz ez plágium Aszalayból; hanem az meg már éppen kriminális itt Magyarországon, ahol már a kétférjűség is tiltva van, amit a Terézváros egyik boltfirmáján olvashatunk:

Singer Ferenc és Társai

nejének
Wolf Marinak kereskedése.

Érdekes pendantja ennek a király- és Petőfi-utca sarkán e fölirat: Katharina Engl divatnőkereskedés.

Mind e föliratok, melyekből izelítőül e néhányat kikaptam, ma-holnap a haladó ízlés és civilizáció lomtárába kerülnek, hogy újaknak adjanak helyet. Meglehet, hogy ezekben is lesz humor, de az nem ilyen lesz. Meglehet, mondom, mert a civilizációnak, cél szerűségnek és ízlésnek is vannak kedélyes hajtásai. Nekem legalább nagyon mulatságos az a koldus, ki a nemzeti színház palotája mellett tartja állomását s hogy magát a sok hiába való beszédtől megkímélje, egy pléhtáblára, melyet kényelmesen a falnak dőlve, magasra emelten tart a járó-kelők szeme elé, ezt íratta ízléses aranyozott betűkkel: „Kérek egy krajcárt!“

S most végzem cikkemet azzal, amit innen kihagyni lehetetlen; egy fölirattal, mely nagy, fekete emlék-oszlopon pompázik ott, hol Kont és Hunyady vére folyt s szentelt meg minden porszemet, a Szentgyörgy-téren:

G Hentzy . . . . . hir starb den

Opfer-todt für . . . . . Vaterland.

Valamennyi között ebben van a legkeserűbb humor.