Mikszáth Kálmán

Két választás Magyarországon

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-868-2

MOBI ISBN 978-963-387-869-9

TARTALOM

[AZ ELSŐ VÁLASZTÁS TÖRTÉNETE] NAGYSÁGOS KATÁNGHY MENYHÉRT KÉPVISELŐ ÚR VISZONTAGSÁGOS ÉLETE, KALANDJAI, SZERENCSÉTLENSÉGE ÉS SZERENCSÉJE
EGY FEJEZET, MELY NEM TARTOZIK A TÖRTÉNETHEZ

NE HAGYD MAGAD »YPSILON«

SZÓNOKI SIKER

A PRAXIS

SZÁZ NAPÓLEON

JÁNOS KIRÁLY

NÉMI FÁTYOLOZOTT RÉSZEK

A GÓBÉK NÁBOBJA

EGY MEGVESZTEGETETT DINASZTA

A MENEKÜLÉS

[A MÁSODIK VÁLASZTÁS TÖRTÉNETE] A KÖRTVÉLYESI CSÍNY

I. FEJEZET KATÁNGHY MEGBUKOTT. SZERZŐ MEGÖSMERKEDIK EGY »GÓLYÁVAL«

II. FEJEZET A HOMÁLY

III. FEJEZET KÖRTVÉLYES MÚLTJÁRÓL ÉS JELENÉRŐL

IV. FEJEZET KOVINYI IN FLORIBUS

V. FEJEZET KATÁNGHY KOMBINÁL

VI. FEJEZET A CSÍNY

VII. FEJEZET AZ ÉRTEKEZLET

EPILÓG

FÜGGELÉK
KATÁNGHY BEJUT A PÉNZÜGYI BIZOTTSÁGBA 1897

[AZ ELSŐ VÁLASZTÁS TÖRTÉNETE] NAGYSÁGOS KATÁNGHY MENYHÉRT KÉPVISELŐ ÚR VISZONTAGSÁGOS ÉLETE, KALANDJAI, SZERENCSÉTLENSÉGE ÉS SZERENCSÉJE
1896
EGY FEJEZET, MELY NEM TARTOZIK A TÖRTÉNETHEZ

Két vagy három esztendeje annak, hogy Katánghy Menyhért levelei, Klára feleségéhez intézve, kezdtek megjelenni a Pesti Hirlapban. A közönség (ah, milyen hálátlan a közönség) mohón kapott rajtok, s rám, aki hosszú éveken át mulattattam az országgyűlési tárgyalásokról írt karcolataimmal, többé nem is gondolt.

Valóságos keserűség fogott el ezen Katánghy ellen. Kicsoda, micsoda? Az igaz, hogy elég jól írt, de mindegy – hogy mer mégis írni? Jól írni nem szokás egyszerre – tehát nem is szabad.
Szóval, bizonyos animozitás támadt bennem ellene, akiben roppant sok defektust kezdtem észrevenni.
Először pöffeszkedő. Minduntalan henceg vele, hogy a naplóbíráló bizottság tagja.
Másodszor csaló. Csalja a feleségét a leveleiben, hogy nem tud lakást kapni.
Ez pedig nekem gyenge oldalam. Én az olyan embert, aki a feleségét csalja, anynyira se becsülöm, mint a kutyát.
Általában a képviselői körökben is élénken kitört az elégedetlenség Katánghy ellen a levelei miatt.
– Mit akar ez az ember, az isten szerelmeért? Tönkretesz mindnyájunkat. A vidéken élő képviselőnék az ő férjeik viselt dolgait vélték leírva látni e levelekben. Egyik-másik szemrehányást is tett a férjének.

– Ugye te írod azokat a leveleket, imposztor?
Az asszonyok követelni kezdték, hogy a férjeik hozzák fel őket a fővárosba, ne hagyják otthon szalmaözvegyeknek, ahol per »Klári« titulálják őket nevetgélve. Száz meg száz asszony kezdte magát Katánghynénak érezni. Szóval, kitört a lázongás a levelek miatt, a képviselő-férjek egy tömeges deputációja jelent meg a Pesti Hirlap szerkesztőségében, hogy ne közöljenek többé Katánghy-leveleket. A szerkesztők nyájas mosollyal ígérték meg, hogy majd intézkednek ez ügyben. És intézkedtek is. Fölemelték a levelek honoráriumát. Minélfogva még sűrűbben jelentek meg a Pesti Hirlapban. Sohase maga Katánghy hozta a kéziratot, hanem hordárral küldte, néha egy vén inasforma hozta, egy fecsegő fráter, aki többnyire be volt csípve és egy félóráig csacsogott a gazdájáról, mindég azzal végezve a szavait:
– Én vagyok az a Varga Mihály, aki a másvilágon is járt.

Persze, nevettek rajta a munkatársak, hanem az feltűnt, hogy némelykor az uráról szólva, sötéten, rejtélyesen nézett maga elé:
– Sokon ment ő keresztül – dünnyögte. – Ha én egyszer beszélni akarnék. De én olyan természetű vagyok, akinek terhére van a szó.
Pedig örökké fecsegett, még magában is beszélt vagy énekelt a garádicsokon lefelé menet. Tisztára eltanultuk tőle, mert mindig ezt az egy nótafélét dudorászta:

Jó bort árul Sirjainé, Ott kucorog a Vén Duzsné, A nagyhajú Ecsediné, Gödénytorkú Nagy Béniné.

Egy egész téli kampány elmúlt, Katánghy már híres ember lett, és még soha senki sem látta a szerkesztőségben.
– Mégiscsak furcsa, hogy egyszer se mutatta magát – tűnődtek a munkatársak. – Talán nem is létezik ez a Katánghy.

Levelei érkeztek a szerkeszt őségbe. Az »Üzenetek« közt megírta a szerkesztő: »Katánghy Menyhért úr számára levelek vannak a szerkesztőségben«. Senki sem jött értük, még Varga Mihály sem. Végre (hátha a lap számára küldött anyag?) felbontotta a szerkesztő s látta, hogy az egyik Pozsonyból van keltezve, a másik Kolozsvárról, mind a kettő más írás, s mind a kettő alatt így szól az aláírás: »maradtam hű nőd – Klári.«
Érdekes perspektíva nyílt meg a redakció előtt. – Hohó! Hiszen ez bigámia. Ennek az embernek két felesége van. Kicsoda voltaképpen ez az ember? De az is lehet, hogy nem feleségei, hogy csak afféle irkafirkáló honleányok, költött Klárik, akik szeretnek tréfára tréfával felelni.
Sőt az se lehetetlen, hogy Katánghy nem is családos, hogy egy Klári sincsen – hanem csak a forma kedvéért írja országgy űlési tudósításait nejéhez. Csakhogy ha Katánghy nem családos, akkor hogyan járhat a leánya jegyben Fenyvessyvel? De hátha Fenyvessy is költött alak? Az ördög ismeri itt ki magát. Meg lehet ebbe a dologba bolondulni.
A vidékről is egyre kezdtek ilyenformán kérdező levelek és levelezőlapok jönni a szerkesztőségbe:
1. Igazi élő ember-e Katánghy?
2. Honnan van megválasztva képviselőnek Katánghy?
3. Katánghyné őnagyságának melyik megyében és helységben van a lakása? Kérem az utolsó postát is tudatni a szerk. üzenetekben.
4. Nemde a Katánghy név alatt Mikszáth Kálmán tehetséges írónk dolgozik? Mind e kérdésekre türelmesen és nagy cirkumspektussággal válaszolgatott a szerkesztő, az én Kenedi Géza barátom, a legzseniálisabb üzenő az országban. Kitért, betért vagy elütötte egy élccel, amit nem tudott.
De az utolsó kérdés engem hozott dühbe.
Engem tartanak a levelek szerzőjének? Hogy én ásom alá a képviselőtársaim polgári becsületét a hites feleségeik előtt. Nem, soha! Ezt nem tűröm. Nem engedem tovább bujkálni ezt a zsiványt a létezés és a nemlétezés mezsgyéjén. Felrántom múltjáról és jelenéről a leplet, ha addig élek is.
Egyrészt azonban fel voltam bőszülve a közönség ellen is.
Hogy juthat valakinek eszébe olyasmit gondolni, hogy valaki, aki híres politikus, törvényhozó testület tagja, nem is él? Hiszen végre is fel lehet tenni azon urakról, akik májlabdacsokért, vagy tüdő-javító elixirért tesznek közzé hálás köszönetnyilvánításokat a »nyílt-terekben«, hogy sem nem voltak, sem nem lesznek, de egy Katánghy létezésében kétkedni, ehhez mégis hájfejűség kell.
De nem, nem, bocsánat a hájfejűség szóért, mert nagy és régi családot sértenék meg e hazából.
Jó napot, kedves ösmerősök, kik mindég voltatok és lesztek, akiknek esze mindég görbén hordott. Egy percig rátok nem ösmertem. Üdvözöllek.
Ti híreszteltétek Hunyadi Jánosról, hogy a Zsigmond király fia, – ti kombináltátok ki később, hogy Korvin János elveszi a mostohaanyját, Beatrixot, és király lesz. Rátok ösmerek, makacs gyerekek; a ti eszetek most is úgy jár, csakhogy most Kossuth Ferenc vesz el egy főherceg-kisasszonyt, és a fele országot rögtön ráíratja fölséges királyunk, Ferenc József.
Ti mindég a régiek maradtok a magatok útján. A civilizáció jött dübörögve vasútjaival, sajtójával, de nektek az mindegy. Minek is változnátok meg? Csak vesztenétek vele, ha változnátok, kik a legboldogabb osztály vagytok Magyarországon. Halhatatlanok, mert mindenféle kasztok és gondolkozásmódok elkorhadtak, elmúltak időközben, a tietek in floribus van; boldogok, mert az történik, amit elgondoltok. II. Rákóczit még huszonöt év múlva is hazavártátok a halála után; egyitekmásitok találkozott is vele az ország valamely gránicán, ahol álruhában settenkedett.
Nem imponál nektek a halál sem. Hisz az csak egy tény. S ti többre veszitek a föltevéseket.
II. Józseftől még két utána való király alatt sem akartatok megválni. Azt állítottátok, hogy megvan, hanem a papok kerítették a hatalmukba és egy pincében tartják elzárva.
Hát ott is volt már ő akkor réges-régen a papok keze közt, a kapucinusok temploma alatt.
Szóval, ti erősen bent ültök a százados úzustokban: hihetetlennek tartani, ami igaz, s valószínűnek, ami képtelenség. Hát isten neki, én respektálom, és éppenséggel nincs jogom dühbe jönni, hogy Katánghy Menyhért képviselőtársamat költött személynek tartjátok. Hisz ez végre is csekélység véleményeitek tarkabarka pillangóseregében, melyek még jobb kedvben röpködnek a nemzeti élet mostani verőfényében, mint azelőtt.
Én szeretlek benneteket – mert ti is magyarok vagytok. S akit néha elfut a méreg, ha a sajtóban is olvas efféle idétlen föltevéseket és híreket, váltig csillapítom.

– Tisztelet, uram, e kövér kacsáknak és gombáknak! Van egy osztály, egy elszórt család a nemzet nagy tömegében, mely úgy gondolkozik s eszében ilyeneket költ ki, kell, hogy ezek is képviselve legyenek a sajtóban.
Üdvözöllek, mondom, kedves ösmerősök – hanem a Katánghyt nem hagyom zsákmánytokul. Én nem vállalom a cikkeit a ti kedvetekért sem. Elhatároztam, hogy nyilatkozni fogok.
Éppen ez elhatározásom alatt új kívánságok merültek fel a szerkesztőségbe beküldött levelekben.
A 36,225-ik számú előfizető arra szólítja fel a szerkesztőséget, hogy tegye közzé a Katánghy életrajzát. – Hiszen ha tudnánk az életrajzát!
Ehhez járult, hogy ugyanekkor a púroszok az iránt indítottak meg nyomozást, nem adott-e Katánghy a kerületében reverzálist. Emiatt egy magándetektív le is utazott a kerületébe.

Ily körülmények közt támadt az az eszmém, hogy megírom a Katánghy életrajzát, hadd lássa a közönség, hogy vérből és húsból való élő ember. S végre is már a morál szempontjából sem árt az ilyen kétes egzisztenciára egy kis világosságot önteni. Mert a politikai svihák rosszabb a kígyónál. A kígyó, bárhogy vagdalják össze dirib-darabra, él mindaddig, míg a napvilág rásüt, a politikai svihák pedig bármily ép legyen, csak addig él, míg a nap rá nem világít.

A házas képviselők nagy gaudiummal fogadták, mikor említettem tervemet, hogy leleplezem Menyust, megírván a curriculum vitae-jét.

– Az isten segítsen, bruder! Bizony nagy jót cselekszel velünk.
Azonban csakhamar megtudta Menyus is a dolgot, s szörnyű mód meg volt rőkönyödve.
– Ne okoskodj, pajtás – mondá. – Tudom, mi bánt téged. De inkább abbahagyom az irodalmi működést a Pesti Hirlapban. Végképp átengedem a terrénumot neked.

S még aznap tényleg írt a szerkesztőségbe, hogy megszűnik munkatárs lenni: ezutáni leveleit majd csak kéziratban postán fogja küldözgetni a feleségének.

A képvisel ő-férjek, ahelyett, hogy hálásak lettek volna, amiért Menyust elijesztettem a további levelezéstől, engem csúfoltak ki.
– Ugye nem mered a saisi fátyolt fölrántani Menyus múltjáról? Gyáva vagy, punktum!
– No, hát merem. Azért is megmutatom.
És hozzáfogtam az életrajzi adatok gyűjtéséhez. Persze, a Katánghy életrajzát, ha a Sturm-féle almanach szokásai szerint járnék el, pár szóval el lehetne mondani, hogy t. i. született 1848-ban, ámbátor 1846-ban született (de az sohasem árt, ha az embernek életéből Sturm úr vesz el két esztendőt.) Iskoláit járta Kassán, Budapesten, stb. Már otthon is kitűnő házi nevelésben részesült. (Ahá, mint Péchy Tamás.) Az 1884-iki országgyűlésre a borontói kerület választotta meg. Tagja a naplóbíráló bizottságnak.
Mindössze ennyit találtam Sturmban. Boldog isten, hogy építsek én meg ebből az édes-kevésből egy teljes biográfiát? Ezt nyilván maga Katánghy diktálta be az almanachba.
Apránkint kellett összeszednem némi nyomokat. Valahol véletlenül megtudtam, hogy Sáros megyében született. Hopp, ez nagyon terhelő körülmény. Egy másik forrás olyasvalamit ejtett el, hogy sokáig élt külföldön, mint orvos. Mi az ördög? Katánghy mint orvos? Ki hallott ilyet? Élénken kezdett vonzani a lassan oszladozó homályosság. A kerületében lent járt magándetektív is mesélt némi részleteket a választása felől, amik csak a kíváncsiságomat csigázták fel. Végre egy idős aszszonysággal ösmerkedtem meg Budán, aki azt állította, hogy rokona Katánghyéknak.
Milyen szerencse! Az idős asszonyság (Terka néni) kitárta tudásának gazdag tárházát. Mondott az annyit, hogy redukálni kellett egy tized részére. Az ördög akar egész könyvtárt írni Katánghyékról!
Ami kevés még ezek után homályosságban maradt, azt a már említett Varga Mihály útján hoztam tisztába.
Varga nem akart eleinte semmit mondani, de két ezüst forintos megtette a hatást, mert hiába: »Jó bort árul Sirjainé« stb.
És most, miután lelkiismeretesen megneveztem a forrásokat, az isten és a múzsa segítségével megkezdem az életrajzot – méltóztassanak vakon hinni a szavamnak.

NE HAGYD MAGAD »YPSILON«

Szegény magyar dzsentri annyiszor hallja élhetetlen voltát, hogy elszontyolodásában nekidurálja magát egyszer-egyszer, egy-két ugrással utána szökni azoknak (vagy esetleg meg is előzni őket), akik a boldogulás útján elöljárnak. A tekintetes szülők hályogtalan szemmel nézvén az idők folyását, nagy határozatot szűrnek le. »Ha a zsidó úgy, mi is úgy. Csak a kúriánk gyepesedett be, de az eszünk nem. Mi is megleljük a pénzöntő pályákat és elébök vágunk a gyermekeinkkel.«
S a pulya, aki még ott röcsög az anyja szoknyája körül, s a színes babszemeket csórikálja, nem egyszer hallja, amíg felnő:

– Most már semmi se a szolgabíró. A viceispán se nagy úr már. S őt a képviselői pozíció is besüppedt, mint a kis tűznél sült pampuska. Az Isten verje meg az országgyűlést, sok jó nemesi birtokot felfalt, mint a fekete posztóval bevont országokban sok szüzet a sárkány.

Ej no, hiszen a magyar nemes szeme is elöl van, mint a többi emberé, miért ne láthatna velök ő is előre?

S látott is valamennyire. Csakugyan akadtak szórványosan példák, hogy a dzsentri-gyerekek is elindultak a jövedelmező pályákra. – Furcsa volt az, kivált kezdetnek. Mintha a sas elvinné a maga fiait a pocsolyához: No, hát most már ti is itt ússzatok versenyt a kis kacsákkal!

A hatvanas évek vége felé voltak a határtagosítások (a felvidéken legalább akkorában kommasszálták a határok zömét), a mérnökök dolga roppant jól folyt; harminc-negyvenezer forint ára munkája volt egynek-egynek.

Jó nemes atyánkfiai vérszemet kaptak erre, és a fiatalja, akármekkora nagy »ypsilon« kolonckodott a neve végén, mind a mérnöki pályára lőn terelve, küszködvén a sinus-cosinus-szal, a logaritmusokkal, meg a körzővel.
– Ez legalább nem szégyenletes pálya – így gondolták és így legyezgették a címerükben levő állatjaikat, a griffeket, sárkányokat, gólyákat, gémeket stb. – Nem egészen előkelő, az igaz, de nem is egészen lealacsonyító. Ebben is a földdel dolgozik a fiú, a föld önti neki a pénzt, ha nem is éppen búza alakjában. Így lettek az akkori dzsentri sarjak majdnem kivétel nélkül mérnökök, de mire a diplomát elnyerték, már akkorra minden határ fel volt méricskélve, s a spekulációra készült »matyikusok« jó része mint díjnok és írnok körmöl ez idő szerint szerte a különféle kancelláriákban.
Szóval, elkéstek. De semmi az. Végre is a maga kárán tanul a magyar (még szinte jól esik neki ez a kár – amikor már elfelejtette.) Egyszerűen nem volt »zsüzsmánjok«. De hogy is lehetett volna mindjárt előszörre? Pedig különben evidens volt, hogy a tagosítások elmúlnak. Ostobaság nyírókat nevelni egy olyan bárányhoz (még ha aranyból van is a gyapja), amelyik már nyúzás alatt van. Nem a mérnököké immár a jó pálya, hanem a prókátoroké. Prókátornak kell a gyereket nevelni, mert ameddig magyar ember lesz, addig a pörpatvar otthon lesz ezen a sárgolyóbison.
A következő generáció tehát ügyvéd lett; de amíg ezek ott biliárdoztak az egyetem körül fekvő kávéházakban, addig egészen átformálódott az ügyvédi állás: tisztségből mesterség lett. Más törvények jöttek, más bírák és más életviszonyok. Eddigelé a fiskális úgy odakuporodott egy-egy uradalomhoz, vagy sokszor egyetlen pörhöz, mint a borjú a tehén alá, ott szopogatott, amíg vastagra meghízott.

Most megsz űntek a hosszú pörök, a lusta bírák, akiknek az a szeme is be volt hunyva, mely az igazságot meglátá, meg az a másik is, mely most az ügyvédek körmeire van meresztve.
Minden megváltozott. – A méh nem szimbóluma többé a gyűjtésnek, csak az ostobaságnak: a méh maga röpködi be a virágokat s nagy fáradsággal szedi fel csápjaira az édes anyagot, hogy átdolgozza. – Ma már a hörcsög az igazi akvizitor, akinek két zacskója van a pofáján s két cikázó szeme, melyekkel meglátja a kész magot.
Az ügyvédséggel is elkéstek tehát a dzsentri-fiúk. Ez se jó pálya már. Bizony nem egyik szorult le körjegyzőnek közülük, – ha ugyan rosszabb is nem történt némelyikkel.
E gyalázatos átmeneti időkben tette le Katánghy János komposszesszor úr Menyhért fia az érettségit – azt is úgy, hogy János úr párbajjal fenyegette a professzorokat, ha megbuktatják. Mert rosszakaratot és szottizt Katánghy János úr nem tűr el senki fia részéről.
Miután Katánghy János úr a két fiával, Károllyal, a mérnökkel, és Palival, az ügyvéddel »elkésett«, amint azt fennebb vázoltuk némi általánosságban, a harmadik és legutolsó fiával akarta helyreütni a hibát.
– Rosszul spekuláltam – mondogatta magában. – Eleibe kell lőni a szerencsének, mint a vadgalambnak. Nem olyan pályát kell választani, amelyik most jó, hanem amelyik jó lesz.
Persze, de éppen ez a nehéz. Sokat töprengett ezen János úr. Legjobban szeretett volna belőle bankhivatalnokot, akképpen okoskodván: »a búzaasztagnál van a kakasnak a legjobb dolga.« De Katánghy György kir. tanácsos, a család esze (János úrnak unokatestvére) másképpen vélekedett.
– Nagy szó a bank, János. Külön kell arra születni. Zsidónak való dolog.
– De Menyus is megtanulja… Jó eszű kölyök és végtelenül ügyes. A királyi tanácsos úr fitymálólag biggyesztette el húsos ajkait.
– Megtanulja? Talán. De nem elég az, János, talán te is megtanultad volna fiatal korodban, ha vagy tíz évig gyakorlod az egérfogást úgy, hogy ahol magad volnál, elfognád az egeret, de a rászületett macskák között neked egy se jutna, mind ők fognák meg.
Katánghy János lehajtotta a fejét.
– Hm – szólt elgondolkozva –, ebben van valami.
– Ne add tehát bankhivatalnoknak a gyereket. Nem arra való!
– Pedig úgy néz ki a fickó, mintha a jég hátán is megélne.
– A jég hátán meglehet, de a bankban nem. Csacsi ahhoz a nemesember.
– De hát akkor mit neveljek belőle?
– Doktort, barátom, doktort, és csak örökké doktort. A doktoroké a világ, mert beteges. Hiszen már nincs is egészséges ember. A Menyus csinos fiú, kellemes modora van, és derekasan tud szelet csapni. Ezen a pályán sokra viheti. Hány gazdag ember van a doktorok közt! Csak az nem boldogul, aki nem akar. A kir. tanácsos szavai nagy súllyal estek a latba, Menyus orvosnövendék lett. Menyus édesanyja, szül. Pribolszky Johanna is osztotta ezt a nézetet.

– Könny ű tudomány – mondá. – Ha az orvos meggyógyít valakit, az hálás és dicséri, ha pedig ki nem gyógyítja, örökre elnémul, nem tehet neki szemrehányást.

SZÓNOKI SIKER

Menyus, mint már szó volt róla, csinos fiú volt, ovál, barna arccal, imponáló testtartással, úgyhogy az indexére kétszer annyi kölcsönt kapott a Magyar utcai uzsorás asszonytól, mint mások, s a Schöja-kávéházban is több hitelben részesült társainál.

Az egyetemi előadásokra járt is, nem is: az egész ötéves kurzus alatt egyetlen szereplésére emlékeznek a konskolárisok.
Dr. Csepenka, a nagyhírű operatőr, a csontszú operációját magyarázta a klaszszisnak.

A halottat, aki illusztrációul volt szükséges a magyarázathoz, behozták a szolgák a boncoló asztalra. Csepenka felölté boncoló köpenyegét s így szólt az egybegyűlt tanítványokhoz:
– Mi szükséges egy csontszú-operációhoz? Ki tudja? Senki. Hát én megmondom. Mindenekelőtt szükséges egy csontszúban szenvedő beteg. Igaz-e vagy nem?
– Igaz.

– Igen helyesen, uraim. Íme, tegyük fel – mondá a halottra mutatva –, hogy ez az illető csontszú-beteg. Az első kellék tehát megvan. Mi kell még? Nos? Hát egy boncoló kés kell. Igaz, helyes, egy boncoló kés, s továbbá? (Itt a harmadik ujját emelte fel a tudós Csepenka). Ej, hát egy porckés. Úgy van, egy porckés. És még? Egy csontfűrész. És még? Egy szivacs. Hát azután? Egy lavór víz. No, most?
– Most aztán meg lehet kezdeni, tanár úr.

– Dehogy. Paperlapap, uraim. Még kell valami.
– Kloroform – szólt közbe egy orvosnövendék.
– Kloroform csak az elaltatáshoz szükséges, amici. Kis műtéteknél pedig nem szükséges elaltatni a beteget, hanem igenis szükséges a segédlet. Egyik a beteg kezét fogja. Jöjjön ide, Demény úr. Egy másik a lábát fogja, hogy ne rúgjon. Talán ön lesz szíves, Kohn úr. De még ezzel sincs kimerítve. Még mindig kell valami. Nos? Hát megmondom. Egyikök álljon a beteg fejéhez és biztassa, bátorítsa. Mert az orvosi tudomány és a humanizmus testvérek. A betegnek jól esik az ilyesmi, ennélfogva a csillapító szerek közé felsorolandó. Ezen biztatói szerepre önt kérem fel, Katánghy úr.

Csepenka tanár felgy űrte kabátja ujját, mielőtt foga közé fogta a bonckést. Demény úr, egy köpcös fiatal tanuló, megfogta a halott kezét, az incifinci Kohn úr pedig a lábát. Szerencse, hogy a halott nem tudott rugdalózni, mert ugyancsak könnyen elrúghatta volna onnan Kohn urat.
– No, most! – kiáltott fel Csepenka úr. – Mindenki teljesítse kötelességét. Csepenka úr megfogja a halott hüvelykujját, ahol a csontszúnak kellene lennie, s hogy élethíven markírozza a műtétet, odaszólt Katánghynak is:
– Kezdje hát!

H ősünk erre odaugrott a halott fejéhez, ki meredten, fehéren terült el az asztalon, borzalmas, kinyitott szemeivel, melyeket puha, szelíd kéz be nem fogott a szomorú kórházi nyoszolyán. Harminc éves férfi lehetett, sűrű hajjal, vastag bajusszal.
– Ne hagyja el magát, barátom! Szorítsa össze a fogait.

Az orvosnövendékek nevetni kezdtek a komikus szituáción, melyet a tanár pedánssága teremtett, s alig figyelt valaki Csepenkára, ki a csontszú ismérveit vázolta terjedelmesen, mielőtt késével bevágna a hulla ujjába. Menyus úrfi pedig zavartalanul folytatá a biztatást:

– Ne féljen, nem tart sokáig! Hiszen Csepenka tanár úr csinálja, a nagy Csepenka. Örüljön, hogy a nagy Csepenkához jutott.
A napfény beszűrődött a zöldes zsalukon s ott pajkoskodott a hulla arcán. Valóságosan olyan volt, mintha mosolyogna, hogy a nagy Csepenkához jutott. Az orvostanulók a hasukat fogták, úgy nevettek. Maga Csepenka is mosolygott.
– Biztosítom, hogy meg lesz elégedve. Egy kis fájdalom nem nagy dolog. Történtek már nagyobbak is a világon. A szegény Dózsa Györgyöt egy tüzes trónba ültették. Mi a maga esete ahhoz képest? Hát a Jókai »Kétszarvú emberét« olvasta-e? Az volt a parádé. Megnyúzták elevenen és egy bivalybőrbe varrták. Mit szólna ön az ilyesmihez?

Itt megállt Menyus úrfi, mintha a halott feleletét várná, de az néma maradt.

– Pfuj. Ne jajgasson! Mit ordít? Azt hiszi, hogy az használ? Képzelje, hogy egy bolhacsípés. Higgye meg, katonadolog az egész, én hát csak azt mondom, barátom, hunyja be a szemét…

A nevetés megfagyott az ajkakon. A halott behunyta az egyik szemét.
– Él! Él! – ordítottak a tanulók. A halott a másik szemét is behunyta, és melle emelkedni kezdett.
A lavórt tartó asszisztens ijedtében eleresztette a tálat, hogy az csörömpölve tört össze ezer darabra.

A csörömpölésre újra kinyitotta kissé a bal szemét a halott.
Mindenki álmélkodott és megrendült, csak dr. Csepenka nem. Flegmáját és humorát megtartotta.
– Gratulálok magának, Katánghy – mondá. – Ez a legnagyobb szónoki sikerek egyike, amiket életemben láttam.
Majd a burnót-szelencéjét vette elő Csepenka úr, szippantott előbb belőle, aztán odaillesztette sima, tükörszerű lapját a halott szája elé, kezét a szíve fölé helyezte, érezte halk verését, mire ritmikus mozdulatokkal kezdte a mellét nyomkodni.
– Egy közönséges tetszhalál-eset, uraim. Igen érdekes dolog, de nem az én szakmámba tartozik.
Csengetett a szolgáknak.
– Hívják be az illető szakorvost, hogy vegye tüzetes ápolás alá ezt az embert. Ami pedig engem illet, hm…
Itt félbeszakította a szavait, illő kifejezésen gondolkozva:
– Hozzanak részemre egy alkalmasabb halottat.
E nevezetes fölébredési eset akkoriban bekerült a lapokba, a nevekkel egyetemben (a halottaiból fölébredt ember Varga Mihály nevezetű kádárlegény volt). Az öreg Katánghy János mindenüvé magával hordta kabátzsebében az illető lapszámot.
– Micsoda bolond eset – hajtogatta az ismerősöknek. – Ilyen is csak az én Menyusommal történhetik. Ebugatta kölyke! Krisztus urunk óta nincs rá példa, még Cicero se bírta elérni, sőt Kossuth se, hogy halottakat élőkké kapacitáljon; inkább megfordítva, élőkből csinált a lángoló szónoklataival halottakat. Teringette! Azt mondani a halottnak: »Hunyja be a szemét, barátom«, és a bolond szót fogad neki, behunyja.
Annyira megtetszett az öreg Katánghynak az engedelmes Varga Mihály, hogy felutazott a látogatására Pestre, s mikor a fickó teljesen felgyógyult egy hónap múlva, magával hozta Katángfalvára mindenesnek, hogy mint valami csodát mutogassa a vendégeknek.
Így ragadt meg Varga Mihály a katángfalvi kúrián, s mikor néhány év múlva Menyus úrfi, a »nagy orátori talentum« (ahogy az orvostanhallgatók nevezték el tréfásan azóta) megkapta a doktori diplomát és nagy triumfussal jött haza a szomszéd vasúti állomásról a kék kasú családi csézán (önmaga hajtván a lovakat), apja elérzékenyülve borult a nyakába:
– Most már embernyi ember vagy, Menyus. Amit mi elherdáltunk, én és bátyáid, neked kell visszaszerezned. Aranyat, ezüstöt nem adhatok a kezdethez, mert magamnak sincs, hanem adtam nevelést, most pedig még neked adom inasnak Varga Mihályt, aki okvetlenül szerencsét fog rád hozni.