Mikszáth Kálmán

Pernye

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-858-3

MOBI ISBN 978-963-387-859-0

TARTALOM

A LÓ, A BÁRÁNYKA ÉS A NYÚL
A FIAM URAM LOVAI
HOVÁ ÉR AZ EMBER?
A PLÚTÓ
AZ ELKÉPZELT MÉZ
AESKULAP AZ ALFÖLDÖN
A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA
A SZEMÉRMES ASSZONY
EGY VADÁSZPÁLYA ELEJE ÉS VÉGE
AZ OKOS NÁSTYA
NE FÉLJ MÁTYÁS!
HUSZÁR A TEKNŐBEN
FARKAS A VERHOVINÁN
A NÉGY LÓ LEGENDÁJA
A GYANU

A LÓ, A BÁRÁNYKA ÉS A NYÚL

Két nagyon szomorú időszakom van, a mikor nem tudok mosolyogni; ha ilyenkor írok, ne vegyétek kezetekbe a dolgaimat, - ha nem szeretitek a keserűt.

Ebből a két időszakból a forró nyárra esik az egyik, mikor a város megindul az erdők felé. Én magam is megyek a családommal együtt, - de «valakit» itt kell hagynom. A másik időszak a zord télre esik, mikor az erdők indulnak meg a város felé.

Egy fa az erdőkből, egy kicsike fa (az olcsóbbakból) eljut az én lakásomra is, de már nem talál ott «valakit». Valaki a neve. Nem szabad máskép kimondani. A kis testvérkéi is igy szólnak, ha emlegetik, ha kivetődik valami fölturkált fiókból egy ostornyél, egy pityke a veres mellénykéről, vagy egy kis kalapács. «Melyiteké ez, gyerekek?» Félve mondják, halkan mondják: «Azé a valakié volt!» Igazi nevétől malomkő a szívem, két kút a két száraz szemem.

Egyetlen egy csésze van a háznál, a melyen ott áll a neve felírva: «Jánoska.» Ebből iszogatta a kávéját, ő és a macska, mert a felét mindig od'adta a macskának. Most én reggelizek abból a csészéből. Szomorúan nézi messziről a macska, mintha kérdezgetné: «Hol az én kis gazdám?»

Még az a kő is megfordulhat, a mit a vízbe dobnak, hullám fölemeli, más oldalra fordítja, de az én bánatom az meg nem fordulhat.

Menekszem az emlékektől s rajként tódulnak elém. Futok tőlük és hívogatom őket magamhoz.

Ott állnak íróasztalomon az ő kedvenc állatjai, a mikkel utoljára játszott, nem szabad elmozdítani. A ló a nyereggel, aranysárga sörényével, a nyúl a piros pántlikával, a bárányka a csengettyűvel nyakán. Mereven, csöndesen néznek rám, a mikor írok s egyszer csak valamely sornál, ha egy könyvet vagy iratot tovább találok taszítani a könyökömmel, megszólal a bárány nyakán a csöngettyű:

Kling-klang! Kling-klang! Hol a mi kis gazdánk?

Hol a mi kis gazdánk, a ki megitatott, a ki megetetett, pici kezeivel, a ki simogatott, ki a zöld pokrócra legelni lerakott.

Mit kérditek, hol van? Hiszen elég legelni valót hagyott nektek. Azt a széles rétet, a hol az én jó kedvem virágzott... Hiszen utoljára is rátok gondolt. Haldokló hangjával benneteket szólított: lovacskám! báránykám!

Mindig olyan gyenge, vézna fiúcska volt. Nem akart enni. Az orvosok pedig váltig mondogatták: «Húsra kell fogni a Jánoskát, hogy izmosodjék, erős legyen.»

Mennyi leleményesség, mennyi furfang kellett, hogy a lábáról levegyem. Mert éppen a húst szerette legkevésbé.

Ígértem neki képes könyvet. Használt is egy napra, míg a könyvet átlapozta, másnap már nem evett. Hoztam neki száz és száz játékot. De mi lett a vége? A húst nem szerette meg, hanem a játékokból kiszeretett.

Később hiába ígértem akármit, mindenre rázta a szép szöszke fejecskéjét:

- Nem eszem, nem eszem.

- Igazi lovat veszek esztendőre.

- Nem eszem húst még sem.

- Sarkantyút veretek kicsi csizmáidra.

- Jaj, nem eszem én húst!

Egyszer aztán ölembe ültettem Jánoskát és elkezdtem neki okosan megmagyarázni a dolgot.

- Pedig látod, abból nagy hiba lesz, ha te húst nem eszel.

Ragyogó szemeit, azokat az édes szemeit, rám vetette kíváncsién, hogy mi baj lesz abból.

- Mert mikor te húsz esztendős leszel, akkor én téged fölviszlek Bécsbe.

- A hol a király lakik?

- A hol a király lakik, szívecském, éppen ő hozzája.

- Mama is velünk jön?

- Mama nem jön velünk. Csak magadat viszlek, mert neked ott meg kell verekedned a király fiával.

Mosolygó képe komoly lett, magas, sima homlokára kiült egy öreges ránc s a szívecskéje hangosan dobogott. Volt annak a dobogásában félelem is, büszkeség is.

- Igaz lesz az, apa?

- Igaz lesz, ha mondom, csak aztán jól üssön ki a dolog, mert ha te leszel a birkózásban az erősebb, akkor neked jut az ország, ha pedig a király fia lesz az erősebb, akkor övé marad az ország - téged pedig becsuknak egy börtönbe.

Szeme megvillant; s hogy megvigasztaljon, puha kezeivel megsimogatta arcomat.

- Nekem úgy látszik, hogy én leszek az erősebb.

- De nekem nem úgy látszik - mondám szemrehányón - mert a király fia mindennap egy font húst eszik meg, hogy növekedjék az ereje, te pedig nem akarsz enni. Szomorítod a szívemet és nem szerzed vissza az országot a magyaroknak.

Jánoska meg volt győzve.

- Nekem két font húst süssenek! - selypíté parancsolón.

S attól a naptól kezdve rendes húsevő lett s ha tán ingadozott benne néha az akarat, elég volt rápirítani az asztalnál:

- János, János, megvernek Bécsben, majd meglátod!

Ennek az ideának élt, a míg élt. Ezért evett, erről kellett neki mesélnem esténkint. A nagy bécsi verekedésre készült örökösen. Fel is osztotta már a kivívott országot a testvérei közt; Laci megkapta az összes ökröket, amik az országban vannak, Albert megkapta a teheneket, nekem ideadta belőle az embereket (kivéve a házmestert és Zsófit az öreg dadát. Ezeket megtartotta magának).

Egyszer azután meghallotta, elárulták künn a konyhában a szolgálók, hogy a király fia meghalt.

Szegény kis cselédkém, egészen beleszomorodott.

- Hát most már én kivel verekszem?

Pedig nem messze volt már akkor az a rém, a kivel meg kellett verekednie. A difteritisz. A halál legrettenetesebb generálisa. Huszonnégy napig viaskodott vele, s ha több húst eszik, ő győzte volna le a difteritiszt.

Oh, milyen huszonnégy nap volt ez! Ha volna szívem leírni.

Mikor haldokolva odahitt a kis ágyacskájához és azt súgta fülembe:

- Apa, ha meghalok, viseld gondját az állataimnak, oda ne add se Lacinak, se Albertnek, mert azok összetörnék.

Még egyszer látni akarta.

Az anyja oda vitte ágyába a lovacskát, a báránykát és a nyulat.

Nézte, nézte őket, keze már erőtlen volt arra is, hogy megfogja.

Azután még egyszer odaintett s nagy titokzatosan egy fényes krajcárkát nyomott a markomba. (Az orvostól kapta, a miért az orvosságot bevette.)

- Nekem adod Jánoskám?

- Az állatok kosztjára, - felelte elhaló hangon.

* * *

Itt van a szobában újra a karácsonyfa. Gyújtástok meg rajta a gyertyákat - tudnak-e még ragyogni, világitani? Hadd jöjjenek be a gyerekek. Minden kész! Minden olyan rajta, mint tavaly. Hát igazán termettek a diófák még diókat az idén is?

Nem, nem. Lökjétek félre ez összevásárolt új holmit. Ide kell állitani a fa alá a lovacskát, az aranysárga sörényűt, a nyulat és báránykát, a kiket nekem kell kosztolnom abból a kis rézkrajcárból.

Itt álltak tavaly, álljanak itt az idén is. Rázd meg magadat báránykám, hadd hallom csengődnek szívet tépő hangját:

Kling, klang! Kling klang! Hol a mi kis gazdánk?